ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
           
29 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 205/4300/18
провадження № 61-2607св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В.,                
 
учасники справи: 
 
скаржник - ОСОБА_1 , 
 
заінтересована особа -  ОСОБА_2 ,
 
особа, дії якої оскаржуються, - державний виконавець Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пузанова Олександра Мар`янівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Свистунової О. В., Биліни Т. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                              (м. Дніпро) Пузанової О. М., заінтересована особа: ОСОБА_2 .
Скарга мотивована тим, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 серпня 2016 року № 2 у розмірі 226 274,25 грн, яка складається із: 200 000,00 грн - основного боргу, 7 134,25 грн - 3% річних від простроченої суми та 19 140 грн - інфляційних витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Заочне рішення набрало законної сили 02 липня 2019 року.
 
Постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пузанової О. М. від 15 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження № ВП НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа                                     № 205/4300/18, виданого 04 липня 2019 року Павлоградським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 228 536,99 грн.
 
Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення суду протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. 
 
Разом із тим, державний виконавець Пузанова О. М. з моменту відкриття виконавчого не вчинила жодних дій щодо забезпечення виконання судового рішення.
 
Враховуючи наведене, заявниця просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пузанової О. М. у зв`язку з невиконанням заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року у справі                           № 205/4300/18.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                           від 07 червня 2022 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)                              Пузанової О. М., заінтересована особа - ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пузанової О. М. у зв`язку з невиконанням заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року № 205/4300/18.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що бездіяльність державного виконавця Пузанової О. М. з примусового виконання заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року № 205/4300/18 є неправомірною та такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки нею не проведені всі необхідні виконавчі дії та заходи з примусового виконання судового рішення.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року апеляційну скаргу державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пузанової О. М. задоволено.
 
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пузанової О. М., заінтересована особа - ОСОБА_2 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що державним виконавцем Пузановою О. М. проведені всі необхідні виконавчі дії та заходи з примусового виконання заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року № 205/4300/18.
 
Крім того, особа, дії якої оскаржуються, - державний виконавець Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пузанова О. М., судом першої інстанції не була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання 07 червня 2022 року.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
21 лютого 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року у вказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року і залишити в силі ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року.
 
Заявниця зазначає, що після відкриття виконавчого провадження у серпні 2019 року державним виконавцем не вчинялися дії щодо виконання заочного рішення про стягнення з  ОСОБА_2 на її користь суми боргу в розмірі 228 536,99 грн. 
 
На її неодноразові звернення з приводу виконання судового рішення державний виконавець повідомляла, що у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, рішення суду виконати не можливо. 
 
При цьому державний виконавець не вчиняла жодних дій щодо розшуку такого майна. 
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У травні 2023 року державний виконавець Пузанова О. М. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила її залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.
 
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 27 листопада                      2023 року визначений склад колегії суддів, до якої входять: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Грушицький А. І., Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Пророк В. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Установлено, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 серпня 2016 року № 2 у розмірі 226 274,25 грн, яка складається із: 200 000,00 грн - основного боргу, 7 134,25 грн - 3% річних від простроченої суми та 19 140 грн - інфляційних витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Заочне рішення набрало законної сили 02 липня 2019 року.
 
Постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пузанової О. М. від 15 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження № ВП НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа                                  № 205/4300/18, виданого 04 липня 2019 року Павлоградським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 228 536,99 грн.
 
Постановою державного виконавця Пузанової О. М. від 01липня 2021 року накладено арешт на кошти боржника.
 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                                від 13 серпня 2021 року скаргу ОСОБА_1 повернуто без розгляду.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня                2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
У вересні 2021 року державний виконавець Пузанова О. М. зверталася до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта.
 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                             від 02 листопада 2021 року в справі № 205/4300/18 у задоволенні подання державного виконавця Пузанової О. М. про тимчасове обмеження боржниці ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України відмовлено.
 
Вказаною ухвалою встановлено, що матеріали подання містять копії поштових конвертів з рекомендованими повідомленнями, адресованими ОСОБА_2 , які не вручені адресатові. В актах державного виконавця від 11 листопада 2019 року та                       від 13 квітня 2021 року зазначено, що за адресою місця проживання боржниці двері ніхто не відчинив, на телефонні дзвінки боржниця не відповідає, залишено виклик державного виконавця. 
 
На підставі викладеного суд вважав, що матеріали подання не містять доказів, що боржниця ухиляється від явки до державного виконавця та не встановлено і фактів умисного ухилення боржниці від виконання покладених на нього зобов`язань. Подання державного виконавця обґрунтоване тим, що під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно боржниці на праві власності належить майно, а саме трикімнатна квартира, яка передана в іпотеку за договором від 15 листопада 2013 року № 1330. 
 
Вжитими державним виконавцем заходами встановлено, що ОСОБА_2 не отримує доходи та інші виплати, відкритих рахунків у банківських установах не має, будь-яке рухоме майно за боржницею не зареєстровано.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
 
За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Заходами примусового виконання рішень є: 
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 цього Закону).
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
 
Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про  відкриття  виконавчого провадження (частина друга статті 30 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
За положеннями статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання  судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання  судового  рішення,  винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у  виконанні обов`язкового для виконання судового  рішення  може  становити порушення Конвенції.
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).
 
Судами встановлено, що заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року, яким із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість за договором позики від 17 серпня 2016 року                   № 2 у розмірі 226 274,25 грн, набрало законної сили 02 липня 2019 року.
 
15 серпня 2019 року державний виконавець Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пузанова О. М. відкрила виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 205/4300/18, виданого 04 липня 2019 року Павлоградським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 228 536,99 грн.
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Пузанової О. М., посилаючись на те, що остання з моменту відкриття виконавчого провадження та до момент звернення зі скаргою не вжила жодних заходів на забезпечення виконання судового рішення. 
 
Вирішуючи спір та встановивши, що судове рішення у справі № 205/4300/18у передбачений законом строк не виконано, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що державний виконавець Пузанова О. М. діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема провела всі необхідні виконавчі дії та заходи з примусового виконання судового рішення. 
 
Разом із тим, Верховний Суд враховує, що заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 226 274,25 грн залишається не виконаним, державним виконавцем                Пузановою О. М. хоч і проведені певні виконавчі дії з виконання виконавчого листа, але не проведено усі необхідні виконавчі дії та заходи примусового виконання судового рішення, а саме накладення арешту на кошти боржниці, звернення до суду з поданням про обмеження боржниці у праві виїзду за межі України тощо, вчинені державним виконавцем після звернення ОСОБА_1 до суду із скаргою на її дії (бездіяльність).
 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пузанової О. М. у зв`язку з невиконанням заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року у справі № 205/4300/18.
 
При цьому колегія суддів Верховного Суду не погоджується з мотивами суду апеляційної інстанції щодо скасування ухвали суду першої інстанції з підстав неповідомлення державного виконавця Пузанової О. М., як заінтересованої особи, про дату, час і місце судових засідань, призначених на 27 січня та 07 червня 2022 року, з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
В ухвалі Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року зазначено, що державний виконавець Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пузанова О.М. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду скарги була неодноразово повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, матеріали виконавчого провадження чи завірені копії суду не надала, а тому відповідно до частини другої статті 450 ЦПК України суд вирішив розглянути скаргу за її відсутності.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції                                 від 07 червня 2022 року, державний виконавець Пузанова О. М. не обґрунтовуваласвою апеляційну скаргу такою підставою як її неповідомлення про дату, час і місце засідання суду.
 
Таким чином, посилання апеляційного суду у постанові про скасування ухвали суду першої інстанції з підстави, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, є зайвим. 
 
Оскільки апеляційний суд помилково скасував судове рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі ухвали суду першої інстанції.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
 
Виходячи з викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції із залишенням у силі ухвали суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року скасувати, ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня                    2022 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 В. В. Сердюк     Судді:                                                                                            А. І. Грушицький                                                                                                                                                                                                                   В. М. Ігнатенко                                                                                                             С. О. Карпенко                                                                                                                                                                                                                   В. В. Пророк |