УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2110/21 Головуючий у 1-й інст. Мельник О.В. 
Категорія 44 Доповідач Галацевич О. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М., 
суддів:                  Борисюка Р.М., 
Микитюк О.Ю.
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №289/2110/21 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Житомирській області,
на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області, ухвалене 02 травня 2023 року суддею Мельником О.В. у м. Радомишль, 

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Відділення поліції №3 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, (надалі – Управління, ГУНП в Житомирській області), в якому просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на свою користь в рахунок компенсації моральної шкоди 1 000 000 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 50 000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що Відділення поліції №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області, порушуючи його права і свободи, незаконно звинуватили у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та здійснили притягнення його до адміністративної відповідальності. Постановою Радомишльського районного суду від 27.09.2021 провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідачів він зазнав моральних страждань, оскільки не міг реалізувати своє право на інформацію та чесне ім`я згідно незаконних перевірок та притягнення до адміністративної відповідальності, вимушений був докладати додаткових зусиль для поновлення свого права на інформацію та чесне ім`я і звертатись до суду за захистом своїх прав. 
Постановою Верховного Суду від 07.09.2022 року, за наслідками касаційного перегляду справи, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділення поліції № 3 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди закрито.
Справу № 289/2110/21 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1  на відшкодування моральної шкоди 5000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн., а всього 14 000 (чотирнадцять тисяч гривень 00 копійок).
У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.
Судовий збір по справі компенсовано за рахунок держави.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, про зменшення розміру стягнутої моральної шкоди та витрат на правничу допомогу. 
Зазначив, що суд першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував, що позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, моральні страждання. На його думку, сам факт скасування протоколу про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення та закриття цієї справи не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки рішення, яким скасовано зазначений протокол, безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності. Вважає, що позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів і заподіяною шкодою, а також того, що негативні емоції позивача досягли рівня страждання або приниження, які заподіяли моральну шкоду у будь-якому розмірі.
Крім того, Управління вважає, що визначена судом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи не є належним чином обґрунтованою та завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складнощі справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на правничу допомогу. Вказує, що дана категорія справи не відноситься до справ значної складності і не потребує об`ємних знань та й сама позовна заява складена не на аналізі правових норм, а на їх констатації.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає вимогам ч.2 ст.372 та ч.5 ст.130 ЦПК України.
Представник  ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав із зазначених у ній підстав.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 11 серпня 2021 року, 11.08.2021 о 07 год 42 хв по вул. Плетенецькій в м. Радомишль Житомирської області ОСОБА_1 керував автомобілем марки «ЗАЗ 110557-71», державний номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку на місці зупинки із застосуванням спеціального приладу Drager Alcotest, результат тесту – 0,78 проміле. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 а) ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.
Постановою Радомишльського районного суду Житомирської області від 27.09.2021 по справі №289/1527/21 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу тринадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 вищевказаного Закону право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, який на нього був накладений (Постанова КЦС Верховного Суду у справі № 640/16169/17 від 05 лютого 2020 року).
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок протиправних дій працівників поліції, у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивач, був змушений доводити свою правоту в судовому порядку, затрачати час та кошти для доведення незаконності дій та рішення відповідача, вимушений змінити звичний спосіб життя, зазнав душевних страждань. 
Встановивши, що провадження у справах про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 закрито судом за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що доведено факт наявності шкоди, незаконного рішення заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем, а тому наявні підстави для часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. 
В той же час, колегія суддів не може погодитись із розміром відшкодування моральної шкоди, встановленим судом першої інстанції, в сумі 5000 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що права позивача були відновлені протягом півтора місяців, оскільки подія відбулась 11.08.2021, а рішення суду, яким було скасовано неправомірний акт органу поліції та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було ухвалено 27.09.2021. 
Отже, моральні страждання позивача були пов`язані з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності, необхідністю вживати заходи для відновлення своїх прав. Тому, враховуючи характер немайнових втрат (їх невелику тривалість та відновлення прав позивача в судовому порядку, що в свою чергу саме по собі є справедливою сатисфакцією), відсутність істотних наслідків для позивача, колегія суддів вважає, що розмір морального відшкодування в сумі 1 000 грн буде відповідати обставинам справи і принципам розумності та справедливості.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1  моральної шкоди з 5 000 грн до 1 000 грн.
Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).
Отже, з огляду на судову практику, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача є помилковими.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно частин 1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
В своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСШІ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 п.п. 145, 147 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витратна професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, надано копії: ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 25.10.2021, договору про надання правової допомоги від 25.10.2021, укладеного між ОСОБА_3 (Адвокатом) та ОСОБА_1 (Клієнтом), згідно розділу 3 якого сторони домовилися, що гонорар за договором в кожній окремій судовій інстанції становить 50 000,00 грн.
Відповідно до кошторису витрат на суму 50 000,00 грн, такі витрати складаються, зокрема: із консультування клієнта до початку написання позовної заяви, написання позовної заяви, написання відповіді на відзив, написання заперечення по справі, написання додаткових пояснень, моніторингу ходу розгляду справи. Як правильно зазначив суд першої інстанції, кошторис витрат складений в день підписання договору, а саме 25.10.2021, тобто до початку розгляду справи по суті. До нього закладено написання відповіді на відзив та додаткових пояснень, необхідність подання яких не могли бути відомі позивачу на той час. Подані у подальшому до суду першої інстанції відповідь на відзив та додаткові пояснення дублюють позовну заяву, що може лише свідчити про штучне збільшення вартості наданих послуг.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував доводи, зазначені у відзиві Управління щодо неспівмірності вказаних витрат та, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, правильно вказав, що поданий ОСОБА_1 позов складено на підставі усталеної практики Верхового Суду, тому його підготовка не мала займати значний час. Крім того, участі в судових засіданнях представник позивача не приймав, подані до суду відповідь на відзив і додаткові пояснення за змістом повторюють позовну заяву, а моніторинг ходу справи не потребує спеціальних знань і, відповідно, не є предметом правничої допомоги. Також, судом враховано кількість письмових доказів, які долучено до матеріалів позову, а саме копія одного рішення суду, що свідчить про незначний час витрачений для підготовки та подачі позову до суду.
Таким чином, матеріали справи свідчать, що незважаючи на ціну позову, дана справа не відноситься до категорії значної складності. Правова допомога представником надавалась шляхом написання позовної заяви на підставі усталеної судової практики, а також відповіді на відзив та додаткових пояснень, які є аналогічними позовній заяві, представник позивача участі у розгляді справи не приймав. Тому, враховуючи принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також зменшення апеляційним судом розміру стягнутої на користь позивача шкоди з 5000 грн до 1000 грн, колегія суддів вважає, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню з 9 000 до 3 000 грн.
З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, Управлінню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, підлягає компенсації 1 089,60 грн понесених судових витрат за подання апеляційної скарги до суду. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області задовольнити частково.
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 травня 2023 змінити.
Зменшити розмір стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 5 000 грн до 1 000 грн. 
Зменшити розмір стягнутих з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 9 000 грн до 3 000 грн. 
У решті рішення залишити без змін.
Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Житомирській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 089,60 грн судових витрат за подання апеляційної скарги до суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                           Судді: