ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6884/23 Справа № 205/553/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2023 року, - 

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» (далі ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в період з 11.06.2012 по 26.05.2022 року, він перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі - ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш». 26.05.2022 Наказом №184к був звільнений за угодою сторін. На момент звільнення була нарахована, але не виплачена заробітна плата за травень 2022 у розмірі 82657,91 грн., за вирахуванням ПДФО – 14878,42 грн., ВЗ – 1239,87 грн. Згідно розрахункового листа, борг підприємства склав 53555,45 грн. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 13.12.2022 за січень 2022 заробітна плата становила 20193,64 грн., за лютий 2022 р. – 14560,00 грн. Середньомісячна середня заробітна плата за два календарних місяця склала 17376,82 грн. Середньоденна заробітна плата склала 579,22 грн. На час звернення до суду з позовом ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» не було виплачено йому заробітну плату. В зв`язку з чим просив суд стягнути з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 53555,45 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, а також вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.1-3).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні– задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 26777 гривень 45 копійок без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. 
Стягнуто з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. 
В решті позовних вимог – відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь держави судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок. 
Стягнуто з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 695 (шістсот дев`яносто п`ять) гривень 06 копійок. (а.с.142-145).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог, та просив задовольнити їх в повному обсязі (а.с.172-174). 

В порядку ст. 360 ЦПК України, від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що 26.05.2022 року наказом №184к ОСОБА_1 було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією даного наказу, яка знаходиться в матеріалах справи.
Крім того, факт прийняття на роботу та звільнення з роботи ОСОБА_1 підтверджується також записами зробленими в трудовій книжці НОМЕР_1 від 24.07.1985 року та копією наказу про прийом на роботу №197К від 08.06.2012 та копією наказу про звільнення №184 К від 26.05.2022.
На момент звільнення ОСОБА_1 з посади електрогазозварника ручного зварювання ПрАТ «ВП «Техмаш», заборгованість по заробітній платі становила 53555,45 грн. (а.с. 17).
Відповідачем станом на 04.05.2023 рік заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 погашена частково, яка підтверджується платіжними інструкціями №17 від 24.02.2023, №61 від 24.04.2023, №2 від 03.05.2023, призначення платежу: частина компенсації невикористаної відпустки, по 8926,00 грн., загальна сума трьох виплат дорівнює 26778,00 грн., що також визналось представником позивача у письмових поясненнях від 04.05.2023 року.
Як встановлено судом, відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачеві при його звільненні 26.05.2022, частковий розрахунок проведений у лютому 2023 року, в квітні та травні 2023 року, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. 
Згідно письмових пояснень позивача від 04.05.2023 року, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 150598,28 грн. за весь період затримки, а саме з 27.05.2022 по 01.07.2022+ 6 місяців, тобто по 31.12.2022, що дорівнює 156 робочих днів, виходячи з середньоденної заробітної плати в сумі 965,38 грн. 
На підтвердження неможливості виконати рішення суду відповідачем надано докази заборгованості контрагентів. В заяві вказано неспроможністю ПрАТ «ВП «Техмаш» в повному обсязі виконувати свої обов`язки у зв`язку з заборгованістю контрагентів перед ПрАТ «ВП «Техмаш» яка становить більше ніж 57 мільйонів гривень та заборгованістю ПрАТ «ВП «Техмаш» перед працівниками по сплаті заробітної плати більше ніж 3 мільйони гривень.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд 1 інстанції виходив із обґрунтованості і доведеності його вимог про стягнення заборгованості в розмірі 26777,45 грн. З огляду на неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, виходячи з пропорційності та обставин цієї справи, які мають юридичне значення, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат, суд дійшов висновку що стягненню в цій частині підлягає сума 10000,00 грн.
Рішення суду оскаржується позивачем лише в частині позовних вимог про стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому апеляційним судом в іншій частині не ревізується. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині стягнення суми середнього заробітку саме в розмірі 10000 грн, з огляду на наступне. 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. Про те не вірно визначив суму що підлягає до стягнення.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ПрАТ Виробниче підприємство “Техмаш” на користь ОСОБА_1 апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 04.05.2023 заборгованість по заробітній платі частково погашена. 
Представник відповідача не заперечував щодо наявної заборгованості підприємства при звільнені ОСОБА_1 в загальному розмірі 53555,45 грн. 
Позивачем визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 травня 2022 року по 1 липня 2022 року + 6 місяців, тобто до 31.12.2022 року у розмірі 150598,28 грн (965,38 грн х 156 днів), що значно перевищує невиплачену суму працівнику при звільненні та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню та визначав такий в розмірі 10 000 грн, колегія суддів вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи. 
Беззаперечно трудові права позивача роботодавцем були порушені, проте відповідальність роботодавця у зв`язку з таким порушенням не має призводити до безпідставного збагачення з огляду на відсутність доказів майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а також створювати реальну загрозу накопичення та збільшення заборгованостей підприємства перед працюючими.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції належним чином дослідив зібрані у справі докази, правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення суду в оскаржуваній частині.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення в оскаржуваній частині за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2023 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: