ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" листопада 2023 р.           Справа№ 911/1360/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Ткаченка Б.О. 
          Коротун О.М. 
 
без виклику представників сторін
розглянувши матеріали апеляційної скарги  Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення      Господарського суду Київської області від 31.07.2023 року
у справі      №911/1360/23 (суддя - Щоткін О.В.)
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до      Приватного акціонерного товариства «Меліоратор»
про стягнення 51458,06 грн,-                                                 
                                                              
                                                          ВСТАНОВИВ:            
                 Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Меліоратор» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 51458,06 грн, з яких: 28565,85 грн основного боргу, 5260,15 грн пені, 3508,28 грн 3% річних та 14123,78 грн інфляційних втрат.
          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу № 5047/1920-ТЕ-17 від 20.09.2019 року в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого позивачем природного газу.
          Рішенням Господарського суду Київської області   від 31.07.2023 року позовні вимоги задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача  28 565,85 грн основного боргу. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Меліоратор» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 1924,90   грн пені, 2429,70 грн 3% річних, 13  084,17 грн інфляційних втрат та 2  399,55 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
          Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в   розмірі 3 335,25 грн, 3% річних в розмірі 1078,58 грн та інфляційних втрат в розмірі  1039,61 грн скасувати та прийняти нове рішення   в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити в повному обсязі.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 7, 86 236 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання  заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих  організацій та підприємств  централізованого водопостачання  і водовідведення  за спожиті енергоносії» (в редакції Законів №1639-ІХ від 14.07.2021 року, №2479-ІХ від 29.07.2022 року). 
          Так, скаржник  вказав, що суд першої інстанції  приймаючи рішення  про часткову відмову у задоволенні пені, інфляційних втрат та 3% річних прийшов хибного висновку, що дані правовідносини частково підпадають під дію Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств  централізованого водопостачання  і водовідведення  за спожиті енергоносії».  
          Разом з цим, за твердженням скаржника  відповідач не є  суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачами теплової енергії.
          Водночас, представник скаржника наголосив, що в матеріалах справи відсутні  докази на отримання відповідачем відповідної ліцензії на здійснення теплопостачальної діяльності. 
          Приймаючи рішення  про часткову відмову  у задоволенні позовних вимог  на підставі ст. 7 відповідного Закону України суд повинен був встановити факт чи дійсно придбаний  газ  використовувався  відповідачем для цілей, що передбачені Законом, а саме використаний для виробництва теплової та електричної  енергії, надання послуг з централізованого опалення  та постачання гарячої води, а не використаний в іншій спосіб.
          Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2023 року апеляційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/3305/23 від 28.08.2023 року, у зв`язку перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1360/23.
          Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді:  Ткаченко Б.О., Коротун О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 року  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 року у справі №911/1360/23. Розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
           03.10.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржника  до суду надійшла заява про надання суду для відома  постанови Верховного Суду від 05.09.2023 року у справі №922/3220/20, якою були встановлені факти, що мають значення  для вирішення даної справи, а саме, що  не може бути автоматичною участь  у процедурі  врегулювання  заборгованості. Дія Закону поширюється на певне коло  суб`єктів  господарської  діяльності, які мають бути включені до реєстру, або мати ліцензію на здійснення певної  діяльності (теплопостачальна, теплогенеруюча, тощо).
          Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.          
          Відповідно до  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне. 
          Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2019 року між НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та Приватним  акціонерним товариством «Меліоратор» (споживач) було укладено договір № 5047/1920-ТЕ-17 постачання природного газу (далі  - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.
          Відповідно до п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
          За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з  УКТЗЕД  2711  21  00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України (пункт 1.3 договору).
          Згідно п. 2.1 договору постачальник передає споживачу у жовтні 2019  квітні 2020 року замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 29,0 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях (далі  розрахункові періоди) (тис. куб. м): жовтень 2019 року  1,5; листопад 2019  року  5,0; грудень 2019  року  5,5; січень 2020 року  5,5; лютий 2020 року  5,0; березень 2020 року  5,0; квітень 2020 року  1,5.
          Відповідно до п. 3.8 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу зазначає виключно той обсяг, який відповідає обсягам газу, які були використані споживачем в той період (періоди), коли споживач був включений до Реєстру постачальника, що підтверджується споживачем в акті приймання-передачі газу. В акті приймання-передачі природного газу ціна на природний газ має відповідати ціні, зазначеній в Прейскуранті на відповідний період, також має бути врахований тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи.
          Ціна за 1000 куб. м природного газу визначається сторонами щомісяця шляхом підписання додаткової угоди на підставі прейскуранту (п. 4.2 договору).
          Згідно п. 4.4 договору загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування.
          Відповідно до п. 5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
          Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків  до їх повного здійснення (п.  11.1 договору).
          Додатковою угодою № 1 від 31.10.2019 року до договору сторони, зокрема, доповнили пункт  4.2 договору підпунктом 4.2.1 у наступній редакції: « 4.2.1. Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.10.2019 року по 31.10.2019 року (включно) за цим договором складає 4272,7604  грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  5127,3125 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 21.12.2018 року № 2001157,19 грн за 1000  куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  188,63  грн за 1000 куб. м на добу. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.10.2019 року по 31.10.2019 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  4429,9504 грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  5315,9405 грн за 1000 куб. м.».
          Додатковою угодою № 2 від 12.11.2019 року до договору сторони доповнили пункт 4.2 договору підпунктом 4.2.2 у наступній редакції: « 4.2.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.11.2019 року по 30.11.2019 року (включно) за цим договором складає 4899,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  5878,80 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 21.12.2018 року № 2001  157,19  грн за 1000 куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  188,63 грн за 1000  куб. м на добу. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.11.2019 року по 30.11.2019 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  5056,19  грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  6067,43 грн за 1000  куб.  м.».
          Додатковою угодою № 3 від 09.12.2019 року до договору сторони доповнили пункт 4.2 договору підпунктом 4.2.3 у наступній редакції: « 4.2.3. Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.12.2019 року по 31.12.2019 року  (включно) за цим договором складає 4276,6958 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  5132,035 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 21.12.2018 року № 2001  157,19 грн за 1000 куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  188,63  грн за 1000 куб. м на добу. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.12.2019 року по 31.12.2019 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  4433,8858 грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  5320,663 грн за 1000 куб. м.».
          Додатковою угодою № 4 від 18.12.2019 року до договору сторони, зокрема, доповнили п. 4.2   договору підпунктом 4.2.4 у наступній редакції « 4.2.4 Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.01.2020 року  по 31.01.2020 року  (включно) за цим договором складає 5500,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  6600,00 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 21.12.2018 року № 2001  157,19 грн за 1000 куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  188,63  грн за 1000 куб. м на добу. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.01.2020 року по 31.01.2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  5657,19 грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, всього з ПДВ  6788,63 грн за 1000 куб. м.».
          Додатковою угодою № 5 від 28.01.2020 року до договору сторони, зокрема, виклали з 01.01.2020 року пункт 4.2 договору у наступній редакції: « 4.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.01.2020 по 31.01.2020 року (включно) за цим Договором складає 4650,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  5580,00 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.19 року № 3013  124,16  грн за 1000 куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.01.2020 року по 31.01.2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  4774,16 грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  5728,99 грн.».
          Додатковою угодою № 6 від 24.02.2020 року до договору сторони виклали з 01.02.2020 року пункт 4.2 договору у наступній редакції: « 4.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.02.2020 року по 29.02.2020 року  (включно) за цим договором складає 3498,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  4737,60 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.2019 року № 3013  124,16 грн за 1000  куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.02.2020 року по 29.02.2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  4072,16 грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  4886,59 грн.».
          Додатковою угодою № 7 від 23.03.2020 року до договору сторони виклали з 01.03.2020 року пункт  4.2 договору у наступній редакції: « 4.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.03.2020 року по 31.03.2020 року  (включно) за цим Договором складає 3396,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  4075,20 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.2019 року № 3013  124,16 грн за 1000  куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.03.2020 року по 31.03.2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  3520,16 грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  4224,19 грн.».
          Додатковою угодою № 8 від 23.04.2020 року до договору сторони, зокрема, виклали з 01.04.2020 року  п.  4.2 договору у наступній редакції: « 4.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу з 01.04.2020 року по 30.04.2020 року (включно) за цим договором складає 2897,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ)  20%, усього разом з ПДВ  3476,40 грн. До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл потужності), встановлений постановою НКРЕКП від 24.12.2019 року № 3013  124,16  грн за 1000 куб. м на добу без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  148,99 грн. Споживач зобов`язується сплатити за використаний у період з 01.04.2020 року по 30.04.2020 року (включно) природний газ з урахуванням тарифу на послуги транспортування  3021,16 грн за 1000 куб. м без ПДВ, крім того ПДВ  20%, усього разом з ПДВ  3625,39 грн.».
          Як встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору у період з листопада 2019 року по березень 2020 року постачальник передав, а споживач прийняв природний газ на загальну суму у розмірі 81091,25  грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 30.11.2019 року на суму 11977,04 грн; від 31.12.2019 року на суму 14552,00 грн; від 31.01.2020 року на суму 22501,81 грн; від 29.02.2020 року на суму 17842,61 грн; від 31.03.2020 року на суму 14217,79 грн. 
          Зі свого боку споживач у період з 31.03.2020 року по 05.01.2021 року оплату за отриманий природний газ здійснив частково на загальну суму в розмірі 52525,40 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви банківськими виписками, а саме: 31.03.2020  року 3360,89 грн (з урахуванням листа ПрАТ «Меліоратор» від 31.03.2020 року № 89 про зміну призначення платежу платіжного доручення від 31.03.2020  року № 4917 на суму 14000,00 грн); 19.10.2020  року 44164,51 грн (з урахуванням листа ПрАТ «Меліоратор» від 21.10.2020 року № 135 про зміну призначення платежу платіжного доручення від 19.10.2020 року № 5869 на суму 44164,51 грн); 05.01.2021  року 5000,00 грн.
          Так, за твердженням позивача, оплату за переданий газ відповідач не виконав у строк визначений Договором чим порушив умови господарського зобов`язання. У зв`язку з цим НАК «Нафтогаз України» заявила до стягнення з ПрАТ «Меліоратор», зокрема, 28565,85 грн основного боргу.
          Відповідно до  ст. 11 Цивільного кодексу України  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
          Згідно ч.ч. 1, 3,  5 ст. 626 Цивільного кодексу України   договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
          Відповідно до ст.ст.  6,  627 Цивільного кодексу України  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
          Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України)  
          Так, укладений між сторонами договір постачання природного газу № 5047/1920-ТЕ-17 від 20.09.2019 року за своєю правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами.
          Згідно ст. 714 Цивільного кодексу України  за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
          До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
          Відповідно до ч.ч. 1, 6  ст. 265 Господарського кодексу України  за договором поставки одна сторона  постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні  покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  про договір купівлі-продажу.
          Частинами 1 і 2  ст. 692 Цивільного кодексу України  встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
          За приписами  ст. 193 Господарського кодексу України  суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання  відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
          Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог  відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Відповідно до ч. 1  ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
          Як встановлено судом першої інстанції, на момент звернення НАК «Нафтогаз України» із позовом до суду заборгованість відповідача за поставлений позивачем природний газ становила 28565,85 грн.
          Водночас після звернення НАК «Нафтогаз України» із позовом до суду та відкриття провадження у цій справі Приватне акціонерне товариство «Меліоратор» сплатило на користь позивача 28565,85 грн заборгованості за договором, що підтверджується долученою до відзиву копією платіжної інструкції № 7531 від 25.05.2023 року.
          Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 28565,85 грн основного боргу на підставі п. 2 ч. 1  ст. 231 Господарського процесуального кодексу України  з огляду на відсутність предмета спору в цій частині.
          Відповідно до  ч. 1  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 року у справі №911/1360/23 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості  не перевіряється.
          При цьому, колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині, що не оскаржується.
          Суд першої інстанції у задоволенні вимог про стягнення 3  335,25 грн - пені, 1  078,58 грн - 3 % річних та 1039,61 грн - інфляційних втрат, відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з  огляду на таке.
          Згідно з ч. 1  ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
          Відповідно до ч. 1  ст. 218 Господарського кодексу України,  підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
          Частиною 2  ст. 218 Господарського кодексу України  встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
          Згідно з ч. 1  ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Відповідно до  ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Частиною 1  ст. 612 Цивільного кодексу України  встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
          Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
          Згідно з ч. 1  ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
          Частиною 6  ст. 231 Господарського кодексу України  встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
          Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1  ст. 549 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до ч. 3  ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Так, пеня  це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.
          Пунктом 7.1. договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.
          Відповідно до п. 7.2 договору (у редакції додаткової угоди № 5 від 28.01.2020 року) у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
          Згідно зі  ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
          Відповідно до  ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені, передбачений  ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
          Статтею 253 Цивільного кодексу України  встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
          Відповідно до ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
          Згідно з ч. 5  ст. 254  Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
          Колегія суддів перевіривши  розрахунок пені вважає його арифметично вірним, який здійснений  в межах шестимісячного строку, встановленого ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України в сумі 5260,15  грн.
          Крім стягнення пені, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 3508,28 грн та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 14123,78 грн.
          Відповідно до ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитору.
          Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою  статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
          Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж повинен бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому повинен бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
          При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних за період з 27.12.2019 року по 10.02.2023 року та інфляційних нарахувань із січня 2020 року по січень 2023 року позивача дійшла висновку, що останній є арифметично вірним.   
          Разом з цим, як встановлено судом першої інстанції і неоспорюється сторонами - 30.11.2016 року набрав чинності  Закон України № 1730-VIII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення»  (далі  Закон № 1730-VIII), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
          За змістом  ст. 1 Закону № 1730-VIII  врегулюванню відповідно до цього  Закону  підлягає, зокрема, кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальником природного газу, постачальниками інших енергоносіїв, операторами газорозподільних систем, оператором газотранспортної системи та особою, що виконувала функції оператора газотранспортної системи до 31.12.2019 року включно, за спожитий природний газ та інші енергоносії, використані для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (у тому числі у разі заміни сторони у зобов`язанні та/або у разі правонаступництва), а також послуги з його розподілу і транспортування.
          Процедура врегулювання заборгованості  заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, послуги з розподілу та транспортування природного газу, теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію, послуги з розподілу/передачі електричної енергії, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості (ст. 1 Закону № 1730-VIII).
          Абзацом 1 ч. 1  ст. 7 Закону № 1730-VIII  (в редакції  Законів № 1639-IX від 14.07.2021 року, № 2479-IX від 29.07.2022 року) передбачено, що на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий до 01.06.2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 01.06.2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31.12.2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до ст. 4  цього Закону, а також на заборгованість, реструктуризовану відповідно до ст. 5  цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, якщо інше не передбачено цим Законом.
          Тобто, колегія суддів відзначає, що законодавець, впроваджуючи заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування ринку природного газу, прямо передбачив звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості на користь Операторів газотранспортної системи шляхом не нарахування або списання неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних нарахованих на суми основної заборгованості за договорами транспортування природного газу за умов її погашення боржниками у встановлений строк.
          Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що відповідач не є  суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачами теплової енергії, та у останнього відсутня відповідна ліцензія на здійснення теплопостачальної діяльності, колегія суддів відзначає наступне.
          Так, прийнятий за договором природний газ використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню,
що підтверджується умовами договору (п. 1.2 договору) та актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 30.11.2019 року на суму 11977,04 грн; від 31.12.2019 року на суму 14552,00 грн; від 31.01.2020 року на суму 22501,81 грн; від 29.02.2020 року на суму 17842,61 грн; від 31.03.2020 року на суму 14217,79 грн. Зазначені акти приймання-передачі оформлені належним чином, без будь-яких зауважень, підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками юридичних осіб (а.с. 33 - 37).
          Отже, такою умовою сторони самі узгодили, що природний газ буде використовуватися виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, відповідно позивач (постачальник) був обізнаний про наявність у відповідача відповідних дозвільних документів, ліцензії, тощо. 
          Статтею 627 Цивільного кодексу України  визначено, що відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості.
                    Положеннями ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу  встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
          За приписами ст.526 Цивільного кодексу України  та ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
          Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у     постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).
           17.10.2019 року набув чинності      Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до  ГПК України  змінено назву      ст. 79 Господарського процесуального кодексу України   з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж     протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019  року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).           
          Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі  № 129/1033/13-ц.
          Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
          Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 року у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
          Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18
Враховуючи вищевикладене у сукупності, на переконання колегії суддів докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог не є більш вірогідними ніж докази, подані відповідачем на їх спростування. 
          При цьому, матеріали справи не місять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь-яких доказів, що придбаний у позивача газ використовувався відповідачем в іншій спосіб ніж встановлений умовами договору.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги посилання відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, що отриманий за договором природний газ, останній використовує для надання послуг  з опалення та постачання гарячої води населенню, що мешкають в гуртожитках.  
          З огляду на викладене та враховуючи зазначені положення  Закону України №1730-VIII, з огляду на те, що природний газ використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач належить до підприємств, на відносини з врегулювання заборгованості яких поширюється дія  Закону України №1730-VIII. 
          Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача за спожитий за договором природний газ виникла до 01.06.2021 року та частково (у сумі 52525,40 грн) погашена до 31.12.2022 року, що не заперечується скаржником.
          Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи положення ч. 1  ст. 7 Закону № 1730-VIII  нарахування пені, 3% та інфляційних втрат на заборгованість у сумі 52525,40 грн, яка погашена до 31.12.2022 року, є неправомірним, з огляду на що вимоги позивача про стягнення з відповідача 5260,15 грн пені, 3508,28 грн 3% річних та 14123,78 грн інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, в частині нарахувань на залишок простроченої заборгованості за зобов`язаннями лютого 2020 року у сумі 14348,06 грн, а також на 14217,79 грн заборгованості за зобов`язаннями березня 2020 року.
          Здійснивши за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга:Закон» перерахунок відповідних нарахувань за зобов`язаннями лютого 2020 року, не виходячи за межі визначених позивачем періодів, суд установив, що належними до стягнення є 1033,37 грн пені, 1239,71  грн 3%  річних та 6654,59 грн інфляційних втрат.
          Також, перевіривши розрахунки позивача, здійснені за прострочення грошового зобов`язання за березень 2020 року, суд установив, що відповідні розрахунки є арифметично правильними та такими, що проведені відповідно до вимог чинного законодавства і умов договору, у зв`язку з чим заявлені у цій частині вимоги про стягнення 891,53 грн пені, 1189,99  грн 3% річних та 6429,58 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю.
          З огляду на викладене, та враховуючи зазначені вище положення законодавства та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку  про часткове задоволення позовних вимог в частині  стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань у сумі 1924,90 грн пені, 2429,70 грн 3%  річних та 13084,17 грн інфляційних втрат.
          Щодо посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на  неправомірність нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на положення  постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що зазначена постанова Кабінету Міністрів України не стосується спірних відносин між позивачем та відповідачем, адже відповідно до пункту 1 цієї  постанови, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Відповідач є юридичною особою і не підпадає під категорію населення, тому посилання на вказану постанову Кабінету Міністрів України є безпідставним.
          Крім того, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги посилання відповідача щодо залежності від автоматичного зарахування коштів від населення на спеціальні рахунки та подальшого автоматичного їх перерахування по договірним зобов`язанням відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки»  (далі  Порядок № 217).
          Так, відповідно до пункту 1 Порядку № 217 останній визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
          Пунктом 3 Порядку № 217 передбачено, що теплопостачальні організації, що здійснюють продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання гарячої води, для виробництва яких повністю або частково використовується природний газ, куплений у постачальника природного газу із спеціальними обов`язками такими теплопостачальними організаціями або теплогенеруючими організаціями, в яких теплопостачальні організації купують теплову енергію, та їх структурні підрозділи відкривають у місячний строк з дня набрання чинності постановою, якою затверджено цей Порядок, в уповноваженому банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання теплової енергії, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання гарячої води за категоріями споживачів «населення», «релігійні організації», «бюджетні установи», «інші споживачі» (далі  спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними організаціями).
          Усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів (п. 8 Порядку № 217).
          Згідно з пунктом 9 Порядку № 217 уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання теплової енергії, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію (далі  реєстр нормативів), що затверджується Комісією.
          Таким чином, Порядком № 217 встановлений конкретний механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання. В той же час Порядок №  217 не стосується договірних зобов`язань сторін у частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них.           Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 року у справі №  903/918/19, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 року у справі №  921/12/19 та від 21.02.2018 року у справі № 910/16072/16.
          Здійснення оплати відповідачем за отриманий природний газ відповідно до вказаного вище Порядку № 217 не обмежувало останнього виконати свої обов`язки з оплати отриманого природного газу шляхом здійснення розрахунків у інший спосіб, ніж з поточного рахунку із спеціальним режимом використання; не ставило повноту та своєчасність виконання відповідачем договірних обов`язків з оплати отриманого газу в залежність від оплати газу споживачами; не скасовувало і не обмежувало відповідальність за невиконання обов`язків з оплати за спожитий газ; не змінювало строків здійснення розрахунків за договором.
          Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, положення Порядку № 217 самі по собі не змінюють строків розрахунків за договором, не позбавляють відповідача можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до нього відповідальності, передбаченої умовами договору, зокрема, у вигляді нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення оплати природного газу.
          Посилання скаржника на правову позицію  Верховного Суду викладену в постанові від 05.09.2023 у справі № 922/3220/20 є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, зокрема у даній справі переглядалася ухвала про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України та досліджувалось питання умов участі в процедурі врегулювання  заборгованості шляхом реструктуризації та застосування ст.ст. 4, 5, 6 Закону України №1639 -ІХ. Натомість в цій справі суд застосував норми Закону України  №1730-VIII.
          Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновки суду  першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки в оскаржуваній частині - є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
          Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ними в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Разом з цим, колегія суддів відзначає, що  мотиви апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.   
          Відповідно до положень п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
          Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
           24.02.2022  року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022  введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України строк дії воєнного стану продовжувався, за останніми змінами відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.11.2023 року № 734/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.11.2023 строком на 90 діб.
          Відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
          На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи  ст.3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної апеляційної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень  Господарського процесуального кодексу України  та  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
          Так, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                     
                                                             ПОСТАНОВИВ:          
           1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення      Господарського суду Київської області від 31.07.2023 року у справі      №911/1360/23 залишити без задоволення.
           2.  Рішення  Господарського суду Київської області від 31.07.2023 року у справі №911/1360/23 залишити без змін.
           3.  Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.    Матеріали справи №911/1360/23 повернути до Господарського суду Київської області.     

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                Б.О. Ткаченко

                                                                                О.М. Коротун