КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
       
єдиний унікальний номер справи: 754/14758/2020
                                                                           номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4789/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
  03 жовтня 2023 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                     судді - доповідача                        Білич І.М.
                     суддів                                             Мельник Я.С., Слюсар Т.А.
                     секретаря                                       Рагушіна І.В.
                     за участі: представника позивача - адвоката Цурки Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тігішвілі Георгія Гочаєвича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду міста Києва Таран Н.Г.,
у цивільній справі №754/14758/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів за борговими розписками, -
 
   в с т а н о в и л а:
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за результатами розгляду якого, просив:
 - стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у сумі 650 000 грн. за борговою розпискою, інфляційні збитки у сумі 36 782 грн. 86 коп., 3 % річних у сумі 25 501 грн. 36 коп., неустойку у сумі 24 257 грн. 77 коп.;
   - стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти у сумі 25 000 грн. за борговою розпискою, інфляційні збитки у сумі 478 грн. 77 коп., 3 % річних у сумі 350 грн. 06 коп., неустойку у сумі 2 456 грн. 16 коп.;
 - стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свою користь моральні збитки у сумі 10 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 09 серпня 2017 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, на підставі якого, останній  отримав від позивача безвідсоткову позику у розмірі 650 000 грн., що  підтверджується розпискою. Станом на 20 серпня 2020 року позичальник не здійснив жодного платежу в рахунок повернення позики. 13 грудня 2019 року на адресу позичальника направлено вимогу про повернення боргу, яка виконана не була. Крім того, 09 серпня 2017 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір позики,  на підставі якого, останній  отримав від позивача безвідсоткову позику у сумі 250 000 грн., що підтверджується розпискою. Станом на 20 серпня 2020 року позичальник здійснив часткове повернення грошових коштів, однак, станом на дату звернення із даним позовом до суду, залишилась не сплаченою сума грошових коштів у розмірі 25 000 грн. Зазначене є підставою для стягнення з відповідачі боргу за розписками. Крім того, оскільки відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання і не повернули вчасно борг, позивач має право отримання від них інфляційні збитки та 3 % річних згідно статті 625 ЦК України та неустойку згідно ст.
 549 ЦК України. Крім того, невиконання відповідачами своїх зобов`язань за борговими розписками, завдало позивачу моральних страждань, що є підставою для стягнення з них моральної шкоди.
 
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговими розписками, задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою у розмірі 650 000 грн. інфляційні збитки у розмірі 36 782 грн. 86 коп., 3% річних у розмірі 25 501 грн. 36 коп.., неустойку у розмірі 24 257 грн. 77 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3  на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою у розмірі 25 000 грн., інфляційні збитки у розмірі 478 грн. 77 коп., 3% річних у розмірі 350 грн. 06 коп., неустойку у розмірі 2 456 грн. 16 коп.
В іншій частині позовних вимог, відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення суду задоволено.
Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів за борговою розпискою скасовано, справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 , задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою у розмірі 650 000 грн. інфляційні збитки у розмірі 36 782 грн. 86 коп., 3% річних у розмірі 25 501 грн. 36 коп., неустойку у розмірі 24 257 грн. 77 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою у розмірі 25 000 грн., інфляційні збитки у розмірі 478 грн. 77 коп., 3% річних у розмірі 350 грн. 06 коп., неустойку у розмірі 2 456 грн. 16 коп.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , представник останнього - адвокат Тігішвілі Г.Г. подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, просив рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, про відмову у задоволенні зазначених вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що документи під назвою договір позики та розписка від 09 серпня 2017 року, містять очевидні сліди підробки. Будь-яких коштів скаржник у борг від позивача не отримував. Надані позивачем документи, складені не скаржником та без його відома. Виявивши в матеріалах справи підроблені документи, ОСОБА_1 подав до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві заяву про вчинення позивачем кримінальних правопорушень, передбачених ст. 358, ч. 2 ст. 384 КК України - підроблення документів та введення в оману суд, відомості за якою, внесено до ЄРДР. Вказуючи, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції: не витребував та не дослідив належним чином розписку від 09 серпня 2022 року; не дослідив належним чином висновок експерта № 1-17/06 від 17 червня 2022 року; проігнорував доводи ОСОБА_1 та безпідставно відхилив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи; не викликав та не допитав у якості свідка ОСОБА_5 ; не звернув уваги на те, що копія висновку експерта № 1-17/06 від 17 червня 2022 року на адресу скаржника, позивачем направлена не була; не повідомив скаржника належним чином про дату та час судового засідання; розглянув справу з порушенням територіальної юрисдикції (підсудності).
 
07 листопада 2022 року від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін. Зазначаючи, що посилання скаржника на не витребування судом першої інстанції та не дослідження розписки, не відповідає дійсності. Дії відповідача щодо призначення експертизи спрямовані не на встановлення обставин справ, а на затягування судового розгляду. Доводи скаржника щодо не виклику свідка, є необґрунтованими, оскільки відповідне клопотання про виклик свідка, яке б відповідало ЦПК України, скаржником не заявлялося. Доказів на підтвердження того, що дана справа розглянута судом з порушенням правил територіальної підсудності, матеріали справи не містять.
 
У судовому засіданні представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення  суду без змін.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Тігішвілі Г.Г. неодноразово повідомлявся про розгляд справи в суді апеляційної інстанції. В судові засідання не з`являвся, вказуючи, що перебуває в лавах ЗСУ. Листом від 18 липня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тігішвілі Г.Г. повідомив суд про те, що з 05 липня 2023 року свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Тігішвілі Г.Г. було зупинено згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення рекомендованим листом судової повістки-повідомлення на його поштову адресу, зазначену у апеляційній скарзі. Однак, листи поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України  свідчить про вручення повістки у день проставлення у поштовому повідомленні такої відмітки (аналогічний висновок про належне повідомлення сторони по справі зазначеним чином викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 638/20248/19).
Відповідач ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення рекомендованим листом судової повістки-повідомлення на його поштову адресу. Однак, лист повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Також, скаржник та відповідач  ОСОБА_3 повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду шляхом  розміщення оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті Судової влади.
Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб в силу вимог ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Судом при розгляді справи встановлено, що згідно розписки від 09 серпня 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 650 000 грн., які зобов`язався повернути відповідно до графіку погашення позики, викладеного у п. 2.3 договору позики, не пізніше 31 липня 2020 року. Згідно вказаної розписки, вона написана у присутності ОСОБА_5 .
Згідно договору позики від 09 серпня 2017 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_6 безвідсоткову позику у сумі 650 000 грн. готівкою, а останній зобов`язується вказані кошти у порядку, визначеному договором.
13 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення позики.
Згідно висновку експерта № 1-17/06 за результатами проведення почеркознавчої експертизи Українського центру судових експертиз від 17 червня 2022 року, підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься нижче зображення запису: « ОСОБА_1 » у технічній копії розписки, що починається та закінчується словами: «Розписка Я, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 …» та «… без будь-якого примусу, тиску чи обману 09 серпня 2017 р. ОСОБА_1 » від 09 серпня 2017 року та підписи від імені ОСОБА_7 , зображення яких міститься у графі «Позичальник»  на першій сторінці, у графі: «Підписи сторін: Позичальник» та у графі: «Позичальник», що міститься у правому нижньому кутку на другій сторінці у технічній копії договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 09 серпня 2017 року, виконані самим ОСОБА_1 .
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року оскаржується в частині задоволення позовних вимог заявлених до ОСОБА_1 , а відтак, виходячи з положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядається судом апеляційної інстанції лише у зазначеній частині.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині вимог заявлених до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з неналежного виконання ним своїх боргових зобов`язань за договором позики та розпискою від 09 серпня 2017 року. 
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
При цьому, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник      видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
 
Згідно розписки та договору позики від 09 серпня 2017 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 650 000 грн., які зобов`язався повернути відповідно до графіку погашення позики, викладеного у п. 2.3 договору позики, не пізніше 31 липня 2020 року. 
Із наявної в матеріалах справи копії розписки від 09 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 650 000 грн., які зобов`язався повернути відповідно до графіку погашення позики, викладеного у п. 2.3 договору позики, не пізніше 31 липня 2020 року.
Вказані розписка та договір містять паспортні дані ОСОБА_1 та підпис останнього.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що отримані відповідачем ОСОБА_1 кошти у сумі 650 000 грн. є позикою, а написана розписка, є борговою.
Оригінал розписки знаходиться у позивача, що свідчить про невиконання боржником свого обов`язку з повернення коштів.
З огляду на що, доводи скаржника на те, що будь-яких коштів у борг від позивача він не отримував, не ґрунтується на матеріалах справи.
 
Доказів того, що договір позики та розписка укладені між сторонами є нечинними, матеріали справи не містять, їх дійсність відповідачем не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що між сторонами наявні правовідносини, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка, підтверджує, як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 650 000 грн., які в обумовлений договором строк, відповідач не повернув.
При цьому, доводи апеляційної скарги в частині того, що документи під назвою договір позики від 09 серпня 2017 року та розписка від 09 серпня 2017 року, містять очевидні сліди підробки, вони складені не скаржником та без його відома, спростовуються наявним у матеріалах справи висновком експерта № 1-17/06 за результатами проведення почеркознавчої експертизи Українського центру судових експертиз від 17 червня 2022 року, згідно якого, підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься нижче зображення запису: « ОСОБА_1 » у технічній копії розписки, що починається та закінчується словами: «Розписка Я, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 …» та «… без будь-якого примусу, тиску чи обману 09 серпня 2017 р. ОСОБА_1 » від 09 серпня 2017 року та підписи від імені ОСОБА_7 , зображення яких міститься у графі «Позичальник»  на першій сторінці, у графі: «Підписи сторін: Позичальник» та у графі: «Позичальник», що міститься у правому нижньому кутку на другій сторінці у технічній копії договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 09 серпня 2017 року, виконані самим ОСОБА_1 . 
Зазначений висновок складено експертом першого класу ОСОБА_8 , яка має повну вищу освіту, кваліфікацію експерта, за спеціальністю «1.1 Дослідження почерку та підпису» та досвід експертної роботи з 2000  року. Експерт повідомлена про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за складання завідомо неправдивого висновку експерта. Доказів на спростування зазначеного висновку, відповідачем не надано. Обставини, які б ставили під сумнів висновки зазначеної експертизи, відсутні.  З огляду на що, висновок експерта № 1-17/06 за результатами проведення почеркознавчої експертизи Українського центру судових експертиз від 17 червня 2022 року, є належним доказом у даній справі.
Вказаний висновок було досліджено судом першої інстанції та надано йому відповідну оцінку, а відтак, доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не дослідив належним чином висновок зазначений висновок, є безпідставним.
 
Доводи апеляційної скарги в частині того, що за заявою скаржника щодо вчинення позивачем правопорушень передбачених ст. 358, ч. 2 ст. 384 КК України - підроблення документів та введення в оману суд, відомості було внесено до ЄРДР,  не свідчать про те, що скаржник не писав розписку, не підписував договір позики та не отримував кошти за ними.
 
Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції не витребував та не дослідив розписку та договір від 09 серпня 2017 року, на думку колегії суддів не можуть бути підставою для скасування  рішення суду, оскільки у матеріалах справи наявні їх належним чином завірені копії, які не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності. Клопотання про витребування оригіналів зазначених документів, відповідачем ОСОБА_1 не подавались. Доказів на підтвердження того, що їх оригінали знаходяться у відповідача ОСОБА_1 , матеріали справи не містять і останній про це не вказує. Крім того, оригінали зазначених доказів були надані експерту для проведення експертизи, за результатами якої, складено висновок експерта № 1-17/06 від 17 червня 2022 року.  Також  представником позивача надавалися в суді апеляційної інстанції.
 
Слід погодитися з доводами апеляційної скарги в частині того, що позивачем не було направлено на адресу скаржника висновок експерта, однак, однак, зазначене порушення норм процесуального права, не може бути безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.  
Доводи апеляційної скарги в частині того, що судом безпідставно відхилив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного. 
Частиною 1 ст. 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Однак, позивачем до суду надано висновок експерта № 1-17/06 за результатами проведення почеркознавчої експертизи Українського центру судових експертиз від 17 червня 2022 року, яким встановлено обставину підписання скаржником боргової розписки та договору. Жодних доказів, які б свідчили про те, що підпис на розписці та договорі виконані не скаржником, останнім не надано. Підстави ставити під сумнів висновки експерта викладені у висновку № 1-17/06  від 17 червня 2022 року, у суду відсутні. З огляду на що, висновки суду щодо відсутності підстав для призначення експертизи, є обґрунтованими. 
Також, колегія суддів відхиляє доводи скаржника в частині того, що судом не було викликано та не допитано у якості свідка ОСОБА_5 , оскільки згідно ч. 1 ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. В той же час, ні ОСОБА_1 , ні його скаржником клопотання про виклик свідка до суду першої інстанції під час розгляду справи по суті спору, подано не було.
З огляду на наведене, слід погодитися щ висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача суми боргу за розпискою.
 
Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦПК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 
У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Приписами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.ч. 1-2 ст. 551 ЦК України).
 
Згідно договору позики від 09 серпня 2017 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_6 безвідсоткову позику у сумі 650 000 грн. готівкою, а останній зобов`язується вказані кошти у порядку, визначеному договором.
Пунктом 2.3 договору позики від 09 серпня 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 погодили, що ОСОБА_6   зобов`язаний здійснювати повернення позики ОСОБА_2   частинами відповідно до графіку: 31 січня 2018 року - 108 333 грн.; 31 липня 2018 року - 108 333 грн.; 31 січня 2019 року - 108 333 грн.; 31 липня 2019 року - 108 333 грн.; 31 січня 2020 року - 108 333 грн.; 31 липня 2020 року - 108 333 грн.
Пунктом 3.3 договору сторони погодили, що у випадку порушення позичальником строку повернення отриманих коштів, зазначеного у п. 2.3 договору, позичальник буде зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої НБУ від суми неповернутої позики за кожен день прострочення.
Враховуючи те, що відповідач отримані у борг кошти, у строк, встановлений договором позики, позивачу не повернув, останній, відповідно до приписів ст. 625, 549 ЦК України, має право на стягнення з відповідача ОСОБА_6 3 % річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення та пені, згідно умов договору.
Колегія суддів перевіривши розрахунки позивача, долучені до матеріалів справи, дійшла висновку, що вони є вірними та відповідачем не спростовані.
З огляду на наведене, слід погодитися з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача 3 % річних та неустойку у зв`язку із неналежним виконанням своїх боргових зобов`язань.
 
Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням територіальної юрисдикції (підсудності), є безпідставним, виходячи з наступного.
Частинами 1, 15 ст. 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Деснянського району м. Києва. Таким чином, Деснянським районним судом міста Києва було розглянуто даний спір із дотриманням правил підсудності.  
 
Щодо неповідомлення скаржника належним чином про дату, час та місце розгляду справи, слід зазначити, що судом здійснювалися усі можливі, передбачене законом дії, з метою належного повідомлення відповідача ОСОБА_6 про судові засідання, однак конверти щоразу поверталися на адресу відправника без вручення адресату. В той же час, відповідачу ОСОБА_1 було відомо про розгляд даної справи судом першої інстанції, що підтверджується клопотаннями про призначення експертизи. При цьому, частиною 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на наведене, посилання скаржника на неналежне повідомлення його про розгляд справи, не може бути підставою для скасування правильного по суді судового рішення.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування на підставі доводів викладених у апеляційній скарзі немає.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 387   ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тігішвілі Георгія Гочаєвича залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,  може бути оскаржена  в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:        
 
Судді: