П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 р.	м. Одеса	Справа № 400/12523/23	

Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.,
повний текст судового рішення
складено 18.10.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Крусяна А.В., Танасогло Т.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №400/12523/23 за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування постанов від 21.09.2023 ВП № 52826378, № 52826358 щодо стягнення виконавчого збору

У С Т А Н О В И В:
10.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив суд визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору від 21.09.2023 ВП № 52826378, ВП № 52826358.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ ЮНІОН» за кредитним договором №11364636000 від 25.06.2008 погашена поза межами виконавчого провадження. Як стверджує позивач, органом виконавчої служби не вчинено жодних заходів примусового виконання рішення суду. 
Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами відповідачем до окружного адміністративного суду подано відзив на позовну заяву, у якому вказано, що в досліджуваних правовідносинах на позивача не поширюють передбачені статтю 27 Закону України «Про виконавче провадження» випадки, за наявності яких виконавчий збір не стягується. Також, суб`єкт владних повноважень зазначає, що фактичне погашення заборгованості ОСОБА_1 перед стягувачем відбулося після набрання чинності змін до ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, відповідач акцентує увагу на вчиненні заходів примусового виконання рішення суду, а тому виконавчий збір з боржника має бути стягнутий. Добровільне виконання виконавчого документу можливе лише до пред`явлення його до виконання та відкриття виконавчого провадження. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №400/12523/23 позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними та скасовано постанови державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.09.2023 про стягнення виконавчого збору   ВП № 52826378, ВП № 52826358.
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив із того, що в спірних правовідносинах державним виконавцем не вчинялось дій з примусового виконання рішення суду. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неповне з`ясування окружним адміністративним судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу орган державної виконавчої служби акцентує увагу на тому, що окружним адміністративним судом неправильно визначено момент виникнення спірних правовідносин, внаслідок чого невірно застосовано норм Закону України «Про виконавче провадження». Також, відповідач вказує, що ним проводились заходи примусового виконання рішення суду, а саме: прийнято постанови про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника. Крім того, скаржник зауважує, що спірні правовідносини не стосуються винагороди державного виконавця, а тому відповідні висновки суду першої інстанції не відповідають заявленим позовним вимогам. До того ж, окружним адміністративним судом не конкретизовано яким, зокрема, вимогам ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» суперечать оскаржувані індивідуальні акти та який розмір виконавчого збору підлягає стягненню з боржника. 
20.11.2023 ОСОБА_1 до П`ятого апеляційного адміністративного суду подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та, як наслідок, прийнято рішення з повним дотриманням норм матеріального і процесуального права.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 25.06.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №11364636000, за умовами якого ОСОБА_1 надано в кредит кошти в сумі 48000 дол. США, які останній зобов`язався повернути не пізніше 25.06.2029 та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 14,50% річних. 
У забезпечення виконання вищевказаного грошового зобов`язання, 25.06.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю двокімнатну квартиру, загальною площею 46,0кв.м., житловою площею 26,70кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцю на праві власності.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань не виконував Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.06.2008 №11364636000.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.02.2016 у справі №490/7220/15-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. 
Присуджено до стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №11364636000 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», яка становить 50350 дол. США 75 центів простроченої заборгованості за процентами та 25117,21 грн. – пеня.
Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в сумі 1827грн. з кожного.
На виконання вищевказаного рішення від 22.02.2016 у справі №490/7220/15-ц Ленінським районним судом м.Миколаєва 12.03.2016 видано виконавчий лист, який Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» з метою виконання було подано до органу державної виконавчої служби.
Постановами державного виконавця від 18.11.2016 відкрито виконавчі провадження №52826378, №52826358 з виконання виконавчого листа Ленінського районного суду  м.Миколаєва у справі №490/7220/15-ц.
У вказаних індивідуальних актах зазначено про стягнення з боржників виконавчого збору, розмір якого розраховано виходячи із 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню.
Апеляційним судом з`ясовано, що 26.03.2021 між АТ «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено договір про розірвання договору іпотеки.
У зв`язку з розірванням (припиненням) договору іпотеки, 26.03.2021 знято заборону відчуження з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.І а.с.17).
26.03.2021 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інвестмент Юніон» укладено договір факторингу №26/03/2021 за умовами якого до ТОВ «Інвестмент Юніон» перейшло право вимоги за кредитним договором №11364636000 від 25.06.2008.
У подальшому, 26.03.2021 між ТОВ «Інвестмент Юніон» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про часткове прощення боргу, згідно із якою новим кредитором звільнено боржника від сплати боргу в розмірі 79479 дол. США 62 центи, що виник із зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11364636000 від 25.06.2008.
Колегією суддів установлено, що ТОВ «Інвестмент Юніон» прийнято рішення про:
- припинення зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №11364636000 від 25.06.2008;
- анулювання боргу в сумі 50350 дол. США 75 центів, заборгованості за пенею в розмірі 25117,21грн.;
- припинення зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати судових витрат у зв`язку з їх повною сплатою;
- припинення зобов`язання ОСОБА_2 як солідарного боржника за кредитним договором №11364636000 від 25.06.2008 у зв`язку з повним виконанням зобов`язання позичальником ОСОБА_1 та припинення договору поруки від 25.06.2008 №213682/1.
Вказане підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою ТОВ «Інвестмент Юніон» від 29.03.2021 №29/03/20-1 про припинення зобов`язання за кредитним договором, у якій також зазначено, що будь-яких майнових чи інших претензій ТОВ «Інвестмент Юніон» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає. 
Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 16.11.2021 у справі №490/7220/15-ц заяву ТОВ «Інвестмент Юніон» задоволено.
Замінено стягувача Акціонерне товариство «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» у виконавчих провадженнях №52826378, №52826358, з виконання виконавчих листів, виданих Ленінським районним судом м.Миколаєвау справі №490/7220/15-ц.
Постановами державного виконавця від 27.01.2022 замінено стягувача у виконавчих провадженнях №52826378, №52826358, а саме АТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Інвестмент Юніон».
Як з`ясовано колегією суддів, 19.09.2023 ТОВ «Інвестмент Юніон» звернулось до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого документа.
У зв`язку з чим, 21.09.2023 державним виконавцем у межах виконавчих проваджень №52826378, №52826358 прийнято постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. 
Також, 21.09.2023 головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ширком С.Л. винесено постанови про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконавчого збору ВП №52826378, ВП №52826358.
Не погодившись із такими індивідуальними актами суб`єкта владних повноважень позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.
Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно із ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Пунктаом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина дев`ята статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинна до 28.08.2018).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Так, частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною четвертою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
З аналізу вищенаведених норм Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла до 28.08.2018) слідує, що  підставою для стягнення виконавчого збору  у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» внесено зміни.
Зокрема, з урахуванням таких змін, у частині 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінено словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".
Після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII та станом на час прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору від 21.09.2023 ВП №52826378, частину 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» викладено у наступній редакції: «Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Таким чином, з урахуванням редакцій Закону України «Про виконавче провадження», які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Як установлено колегією суддів, у спірній постанові про стягнення виконавчого збору від 21.09.2023 ВП №52826378 державним виконавцем визначено суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника – ОСОБА_1 у розмірі 5035,07 дол. США та 2694,42грн., тобто, 10 % від суми зазначеної у виконавчому документі - виконавчому листі Ленінського районного суду м.Миколаєва від 12.03.2016 у справі №490/7220/15-ц.
Тож, державний виконавець визначив суми виконавчого збору в розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши таким чином фактично Закон України «Про виконавче провадження» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII.
Між тим, відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
У постановах від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинна після 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Апеляційний суд констатує, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» погіршили становище боржника – ОСОБА_1 .
Отже, до спірних правовідносин має застосовуватись стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 28.08.2018.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд, здійснюючи в касаційному порядку перегляд справи 420/2013/22 (постанова від 15.06.2023), у якій правовідносини є релевантними по відношенню до досліджуваних у даній справі. 
З урахуванням установлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає, що під час перебування виконавчого документа №490/7220/15-ц на примусовому виконанні державним виконавцем не здійснено стягнення на користь стягувача.
Звернення ТОВ «Інвестмент Юніон» до органу державної виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу відбулося внаслідок взаємних домовленостей між стягувачем та боржником. 
З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо протиправності та необхідності скасування постанови державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору від 21.09.2023 ВП № 52826378.
З вищенаведених підстав апеляційний адміністративний суд відхиляє посилання скаржника на те, що до спірних правовідносин має застосовуватись стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції після 28.08.2018.
Також, колегія суддів зазначає, що положеннями законодавства про виконавче провадження можливість стягнення виконавчого збору не ставиться в залежність від того, коли саме здійснено погашення заборгованості боржником на користь стягувача. 
Крім того, є не обґрунтованими твердження відповідача щодо вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, зокрема, арешту майна боржника, арешту коштів боржника, адже такі дії не призвели до фактичного виконання виконавчого документа. 
Як зазначено вище, звернення стягувача - ТОВ «Інвестмент Юніон» до органу державної виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого документа відбулося внаслідок взаємних домовленостей між стягувачем та боржником. 
Водночас, що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про  стягнення виконавчого збору ВП №52826358, колегія суддів зазначає таке. 
З даним позовом про визнання протиправними та скасування постанов від 21.09.2023 ВП № 52826378, № 52826358 звернувся ОСОБА_1 .
Натомість, постанова про стягнення виконавчого збору від 21.09.2023 ВП №52826358 не стосується ОСОБА_1 , а тому не порушує його прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.
Вказаним індивідуальним актом присуджено до стягнення виконавчий збір із боржника - ОСОБА_2 , однак остання в позовній заяві визначена як третя особа.
Таким чином, беручи до уваги наведене, а також те, що ОСОБА_2 у даній справі не є позивачем, суд апеляційної інстанції зазначає про неправильність висновку окружного адміністративного суду про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.09.2023 про стягнення виконавчого збору ВП № 52826358.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.
Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як установлено колегією суддів, викладені у рішенні Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №400/12523/23 висновки в частині щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.09.2023 про стягнення виконавчого збору ВП № 52826358 не відповідають обставинам справи, а тому такий судовий акт в означеній частині підлягає скасуванню. 
Керуючись ст.ст. 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.
Скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №400/12523/23 в частині щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.09.2023 про стягнення виконавчого збору ВП № 52826358.
Прийняти у вказаній частині нове судове рішення.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови від 21.09.2023 ВП № 52826358 щодо стягнення виконавчого збору - відмовити.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №400/12523/23 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	А.В. Крусян    Т.М. Танасогло