КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 759/16744/21                                                                            Головуючий у І інстанції Журибеда О.М.
Провадження №22-ц/824/12775/2023                                                        Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3 % річних,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року адвокат Шурло Р.П. в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 24 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 29241 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аверіною Є.А. 
Відповідно до умов вказаного договору позики відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 215 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 24 жовтня 2020 року.
В порушення зобов`язання, відповідач у визначений договором строк коштів позивачу не повернув, у зв`язку з чим позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, крім основної суми боргу в розмірі 215 000, 00 грн, просив суд також стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 01 листопада 2020 року по 30 червня 2021 року - 18 726, 50 грн, а також 3 % річних за період з 24 жовтня 2020 року по 20 липня 2021 року в розмірі 4 767, 90 грн.
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 24 жовтня 2018 року № 29241 в розмірі 238 494,40 грн, з яких 215 000, 00 грн - сума боргу, 18 726, 50 грн - інфляційні втрати за період з 01 листопада 2020 року по 30 червня 2021 року, 4 767, 90 грн - 3 % річних за період з 24 жовтня 2020 року по 20 липня 2021 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 22 247, 45 грн, в тому числі судовий збір в сумі 2 384, 95 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 19 862,50 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 , звернувся його представник - адвокат Айрапетов М.А., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, який не відреагував та не розглянув подане 15.03.2022 року представником відповідача клопотання про продовження строку на подання відзиву на позов.
Зазначає, що заочне рішення ухвалене судом першої інстанції 05 жовтня 2022 року без надання можливості відповідачу надати свої пояснення, без врахування позиції відповідача, чим порушено принцип змагальності сторін.
Апелянт зазначає, що проігнорувавши подане представником відповідача клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов, суд першої інстанції позбавив відповідача можливості подати суду докази. У зв`язку із зазначеним, представник відповідача вважає обґрунтованим прийняття до розгляду апеляційним судом як належного та допустимого доказу по справі - висновку судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа № 3 від 25 листопада 2022 року, який додається до апеляційної скарги.
Апелянт також вбачає упереджене ставлення суду першої інстанції до доказів сторін у тому, що головуючим було визнано достатнім доказом положення договору позики, що на думку відповідача є грубим порушенням правозастосування частини 1 статті 80 ЦПК України. На думку апелянта, формулювання договору позики є недостатнім для встановлення моменту передачі грошей, форми грошового платежу. З огляду на вказане, вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач виконав свої зобов`язання за договором позики грошових коштів. На переконання відповідача, судом не встановлено обставин щодо факту передачі грошових коштів позивачем відповідачу, не встановлено моменту отримання відповідачем цих коштів. Без встановлення зазначених обставин, вважає підписаний сторонами договір позики нікчемним.
З огляду на нікчемність договору позики, вважає необґрунтованими вимоги позивача, як в частині стягнення боргу, так і в частині стягнення неустойки, інфляційних втрати за договором позики, якого ніколи не існувало та не існує. 
В апеляційні скарзі звертає увагу на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, в рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у цивільних справах з аналогічними правовідносинами.
29 серпня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Шурла Р.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву у строк, визначений процесуальним законом. Натомість, його представник 19.11.2021 року подав заяву про продовження процесуального строку на подання відзиву та усіх доказів, з урахуванням усіх світ і обставин, враховуючи звернення до експерта.
30.11.2021 року відповідачем було подано до суду клопотання про долучення документів, в тому числі листа судового експерта - психолога Цивінської М.В., яка повідомила про те, що експертиза може бути розпочата після 25.12.2021 року у зв`язку зі значним навантаженням. Разом з тим, у листі експерт повідомила, що у відповідача є можливість призначити проведення експертизи іншим суб`єктом судово-експертної діяльності, визначеним у статті 7 Закону України «Про судову експертизу». Однак, відповідач таким правом не скористався та не звернувся до іншого експерта.
Представник позивача також зазначає, що ухвалою від 02.12.2021 року суд першої інстанції фактично задовольнив клопотання представника відповідача про продовження процесуального строку та зобов`язав його подати відзив на позовну заяву у строк до 21.03.2022 року.
Проте, 16.03.2022 року представник відповідача вдруге подав клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву та підготовку зустрічного позову на невизначений термін, враховуючи дію воєнного стану.
27.07.2022 року представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що експерт матиме змогу провести експертизу лише у серпні 2022 року. 
Представник позивача зазначає, що посилання представника відповідача на проведення активних бойових дій у Києві та області, як на підставу неможливості закінчити підготовку документів, проведення судової експертизи та підготовки належної правової позиції відповідача, є маніпуляцією та намаганням ввести суд в оману. Звертає увагу апеляційного суду на те, що у відповідача було в розпорядженні більше трьох місяців для підготовки відзиву на позов та подання доказів до початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, однак відповідач цим строком не скористався. 
Вважає доданий відповідачем до апеляційної скарги висновок судової психологічної експертизи за допомогою спеціального технічного приладу - поліграфа неналежним доказом і просить не брати його до уваги.
ОСОБА_1 та його представник - адвокат Айрапетов М.А. у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Шурло Р.П. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Апеляційний суд залишив без задоволення клопотання представника відповідача, подані разом із апеляційною скаргою, про виклик свідка, виклик експерта та долучення до справи доказу - висновку судового експерта за результатом проведення судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
У відповідності до положень чч. 4, 5 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі та надано відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали на подання відзиву на позовну заяву.
Копію вказаної ухвали суду, позовної заяви та доданих до неї документів представник відповідача отримав 19.11.2021 року, що підтверджується його розпискою. (том 1 а.с. 27)
19.11.2021 року представник відповідача   ОСОБА_1 - адвокат Айрапетов М.А. подав до суду першої інстанції заяву про продовження строку на подання відзиву, усіх доказів та підготовки зустрічного позову. Просив суд визначити такий строк тривалістю тридцять календарних днів з урахуванням новорічних свят, що можуть вплинути на роботу банків, установ, органів Державної казначейської служби України та експертів, звернення до яких є необхідним для належної підготовки зустрічного позову та доказів на його обґрунтування.
30.11.2021 року представником відповідача подано до суду першої інстанції копію заяви від 19.11.2021 року, направлену ним експерту Цивінській М.В. про проведення експертизи із застосуванням спеціального засобу - комп'ютерного поліграфа, а також лист судового експерта Цивінської М.В. у відповідь на вказану заяву. Зі змісту листа судового експерта Цивінської М.В. вбачається, що враховуючи значне завантаження, експеризу може бути розпочато 25.12.2021 року. Крім того, заявнику розяснено його право призначити проведення експертизи іншим субєктам судово-експертної діяльності, визначеним у статті 7 Закону України «Про судову експертизу».
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження на 29.03.2022 року та відповідачу надано строк до 21.03.2022 року на подання відзиву на позов та посилання на докази, якими він обгрунтовується.(том 1 а.с. 35-36) 
16.03.2022 року представник відповідача    ОСОБА_1 - адвокат Айрапетов М.А. подав до Святошинського районного суду м. Києва клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов та/або зустрічного позову з урахуванням Закону України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та пункту 1 Указу Президента України від 14.03.2022 №133/2022 , яким продовжено воєнний стан.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки відповідачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, строк, наданий судом першої інстанції для подання відзиву на позовну заяву та посилання на докази, якими він обґрунтовується, відповідачем не використано для сформування та подання до суду своєї правової позиції із зазначенням доказів, якими вона обґрунтовується, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені докази як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.
Крім того, в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду має бути залишене без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аверіною Є.А., у відповідності до п. 1 даного договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 215 00, 00 грн. та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у гривнях, не пізніше ніж через два роки з моменту укладання даного договору, тобто до 24 жовтня 2020 року включно (том 1 а.с 3).
Відповідно до п. 2 договору позики грошових коштів сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору в повному обсязі.
Згідно п.п. 4, 5 договору позики грошових коштів позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену п. 1 даного договору, без сплати процентів. Сума позики, встановлена в п. 1 даного договору може бути повернена позичальником позикодавцеві достроково.
З пункту 6 договору позики грошових коштів вбачається, що позика вважається повернутою в момент отримання грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, від позичальника до позикодавця у повному обсязі готівкою в місті Київ, Україна або у безготівковій формі на банківський рахунок, відкритий на ім`я позикодавця.
Відповідно до п. 11 договору позики грошових коштів у випадку повернення суми позики, визначеної в п.1 даного договору, позичальником готівкою або у безготівкому порядку, позикодавець зобов`язаний надати позичальнику заяву про одерження суми позики в повному обсязі або частково підпис позикодавця позичальником, на якій має бути засвідчений нотаріально. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику свій примірник даного договору.
Відповідно до зробленого позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних відповідно до п. 4 договору позики від 24 травня 2019 року та ст. 625 ЦК України, який відповідачем не спростовано, сума заборгованості по договору позики складає 238 494,40 грн, з яких 215 000,00 грн заборгованість за тілом, 18 726,50 грн - інфляційні втрати, 4 767,90 грн три відсотки річних. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку із неповерненням отриманих за договором позики коштів, відповідач порушив права позивача як позикодавця, передбачені ст. ст. 1046, 1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики, а також нараховані відсотки та штрафна санкції за період прострочення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
За загальним правилом, визначеним у ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ст.ст. 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2-3 цієї ст.).
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Згідно ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються.
Відповідно до ст. 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно ч.1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Відповідно до змісту ст.ст. 524, 533-535 та  625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і вірно застосував наведені вище норми матеріального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики, а тому з нього на користь позивача підлягають до стягнення  238 494,40 грн, з яких 215 000, 00 грн - сума боргу, 18 726, 50 грн - інфляційні втрати за період з 01 листопада 2020 року по 30 червня 2021 року, 4 767, 90 грн - 3 % річних за період з 24 жовтня 2020 року по 20 липня 2021 року.
Вищевказані суми були обраховані позивачем в позовній заяві, перевірені судом першої інстанції, їх розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, а також не викликає сумнівів в його правильності і обґрунтованості, тому відсутні підстави наводити відповідні розрахунки в судовому рішенні суду апеляційної інстанції.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсного правочину також не застосовуються до правочину який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
В контексті вищезазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність волевиявлення сторони договору свідчить про його неукладеність, а тому в задоволенні позову може бути відмовлено з цих підстав.
Проте, у даній справі є не спростований відповідачем факт підписання ним договору позики та отримання грошових коштів.
При цьому, оцінюючи доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що її зміст зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанції, які відповідачем не спростовано.
У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).
Відповідач під час розгляду справи таку презумпцію не спростував, укладений між сторонами правочин не оспорювався по суті. 
Таким чином право вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за договором позики, яке виникло у нього на підставі чинного правочину.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що Договір позики грошових коштів від 24 жовтня 2018 року є нікчемним в силу положень частини 2 статті 228 ЦК України, оскільки порушує конституційні права приватної власності скаржника, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та випливають із неправильного тлумачення відповідачем вимог статті 228 ЦК України.
Ураховуючи вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Заявляючи про відсутність в матеріалах справи доказів, підтверджуючих факт передачі позивачем у власність відповідача грошових коштів, останній не надав суду належних та допустимих доказів на спростування обставин, зафіксованих у пункті 2 Договору позики від 24.10.2018 року, згідно змісту якого сума позики, встановлена в п. 1 цього Договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору у повному обсязі.
З урахуванням вищевказаного вбачається, що підписаний сторонами по справі Договір позики містить в собі застереження про фактично завершене передання грошей (речей) позичальнику від позикодавця, що підтверджує факт реальної передачі коштів позичальнику позикодавцем.
Таким чином, належних та допустимих доказів на спростування обґрунтованості заявлених позовних вимог відповідачем суду не було надано.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3 % річних.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 17 листопада 2023 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                          Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб 
 
                                                                                     Т.О. Писана