ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
22 листопада 2023 року                            
м. Київ                                                            
 
справа № 522/16078/19
 
провадження № 61-10879св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовної заяви
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2012 року у м. Варшава Республіка Польща між нею, громадянкою України ОСОБА_3 , та громадянином Республіки Польща ОСОБА_2 укладено шлюб, про що видано свідоцтво № 1465011/00/АМ/2012/686431. 
При укладенні шлюбу нею було змінено прізвище на ОСОБА_1 , про що в свідоцтві зроблено відповідний запис. 
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_4 , про що видано свідоцтво № НОМЕР_1 . Дитина зареєстрована громадянкою України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України від 19 жовтня 2018 року № 6137/КВ/19-651/Н, яка видана Посольством України в Республіці Польща.
 
Оскільки шлюбні відносини між нею та відповідачем не склались, вона разом із дитиною повернулась в Україну, де постійно проживають.
 
Зазначала, що у липні 2019 року звернулась до Приморського районного суду                         м. Одеси із позовною заявою про розірвання шлюбу з громадянином ОСОБА_2 .
 
Місцем постійного проживання дитини - ОСОБА_5 є місце проживання її матері, а саме адреса: АДРЕСА_1 , де вони проживають разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (батьки позивачки).
 
З метою проведення державної реєстрації місця проживання дитини в Україні вона звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_5 разом із матір`ю. Однак, у зв`язку з відсутністю письмової згоди батька дитини                     у реєстрації місця проживання дитини відмовлено.
 
Позивач посилалася на те, що у неї та колишнього чоловіка виник спір щодо місця проживання дитини, а отримати письмову згоду батька на проведення реєстрації місця проживання неможливо. З огляду на зазначене вона не має можливості зареєструвати дитину за своїм місцем проживання. Відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивачки суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав і свобод, неможливість влаштувати дитину у державний позашкільний навчальний заклад.
 
Окрім цього, зазначала, що відповідач не бере участі в забезпеченні та утриманні належного рівня життя дитини, а тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із її матір`ю - громадянкою України ОСОБА_1 ,                            до досягнення дитиною повноліття;
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в грошовій одиниці України, що еквівалентно 500 доларів США, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення донькою повноліття, тобто                           до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- вирішити питання щодо судових витрат.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року у складі судді Донцової Д. Ю. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 201 грн щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом, тобто з 20 вересня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини, суд виходив з того, що судове рішення у справі № 522/97/20 про повернення малолітньої дитини не позбавляє права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до компетентного суду та отримати рішення по суті питання щодо піклування про дитину, і виходячи з того, що неповнолітня ОСОБА_4 з 19 липня 2019 року, тобто по приїзду із Республіки Польща у м. Одесу, по теперішній час проживає на території України разом зі своєю матір`ю, відвідує дошкільний навчальний заклад та за дитиною здійснюється медичний догляд суд першої інстанції дійшов висновку, що Україна стала новим звичайним місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 , вона прижилася в цьому новому середовищі, і обставин, які б відповідно до частини другої статті 161 СК України перешкоджали визначенню місця проживання дитини із матір`ю, судом не встановлено.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживають окремо, їхня малолітня дитина донька ОСОБА_9 проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні, однак, оскільки визначений останньою розмір аліментів є необґрунтованим, і доказів майнового стану відповідача суду не надано, про витребування таких доказів позивачкою не заявлялося, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання малолітньої дитини у вказаному вище розмірі, враховуючи те, що відповідач є працездатною особою.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано відсутністю компетенції у національних судів на розгляд цієї справи.
 
Суд зазначив, що постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі                     № 522/97/20 встановлено, що ОСОБА_4 з моменту народження і до її переміщення на територію України та незаконного утримування на території України постійно проживала у м. Варшава, Республіка Польща, обидва з батьків здійснювали ефективно право піклування про неї. При цьому враховано, що утримування дитини на території України, здійснене матір`ю без згоди батька, що порушує право останнього на піклування про дитину.
 
Апеляційний суд звернув увагу на безпідставність неприйняття до уваги судом першої інстанції постанови районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві,                        VI Відділу у справах сім`ї та неповнолітніх від 01 червня 2022 року у справі                                    VI Nsm 948/20 за позовом ОСОБА_10 про визначення місця проживання та обмеження батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , відповідно до якої, на час розгляду справи здійснення батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покладено на її батька ОСОБА_12 , обмеживши батьківські права матері отриманням інформації про здоров`я та освіту неповнолітньої, встановивши таким чином місце проживання неповнолітньої ОСОБА_11 за місцем проживання її батька ОСОБА_12 . Рішення підлягає виконанню з 01 червня 2022 року.
Так, відхиляючи вказану вище постанову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано будь-яких доказів щодо ініціювання процесу її виконання, посилаючись на частину першу статті 49 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (Договір ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 3941-XII               (3941-12) від 04 лютого 1994 року) (далі - Договір) відповідно до якої, за умов, передбачених цим Договором, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони, в тому числі, рішення судів з цивільних справ та статтю 52 Договору, якою визначено порядок визнання і виконання рішення.
Разом з тим, поза увагою залишилось те, що статтею 48 Договору визначено, що винесені судами однієї Договірної Сторони рішення з цивільних немайнових справ, що набрали законної сили, а в справах, що стосуються батьківських прав, рішення, що не набрали законної сили, але підлягають негайному виконанню, визнаються на території іншої Договірної Сторони без проведення дій про визнання, якщо суди іншої Договірної Сторони не винесли раніше правомірного рішення в тій самій справі, або якщо не були виключно компетентні, на підставі цього Договору,                              а у випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі чинного законодавства цієї Договірної Сторони.
 
Апеляційний суд відхилив доводи відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки у статті 255 ЦПК України серед переліку закриття судом провадження у справі немає такої підстави, як відсутність в українського суду відповідно до вимог міжнародного законодавства компетенції на розгляд справи.
 
Позовні ж вимоги щодо стягнення аліментів, на думку апеляційного суду, залежать, зокрема, від визначення того, з ким з батьків проживає дитина, отже, не підлягають задоволенню, так як є похідними від позовних вимог про визначення місця проживання дитини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Одеського апеляційного суду                                   від 09 травня 2023 року скасувати та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У липні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційні скарги 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляцінйої скарги та безпідставно відмовив у задоволенні її позову. Апеляційний суд взяв до уваги висновки судів у справі № 522/97/20 та проігнорував положення статті 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, оскільки під час розгляду зазначеної справи суд не вирішував питання визначення місця проживання дитини з батьком.
 
Вважає, що справа підсудна національним судам.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17, від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19                                       та від 23 січня 2023 року у справі № 164/812/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також підставою касаційного оскарження судового рішення                         ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також ОСОБА_1 зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме постанова суду апеляційної інстанції оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2023 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Губіним О. Т. подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції.
 
Вважає, що позивачка неправильно тлумачить положення статті 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, натомість суд апеляційної інстанції правильно застосував її положення до спірних правовідносин.
 
Крім того, на електронну адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшли такі документи:
- заява з назвою «додаткова інформація» від 21 листопада 2023 року з долученими до неї документами та заявою про пришвидшення розгляду справи;
- заява з назвою «додаткова інформація» від 21 листопада 2023 року з долученим до неї документом;
- заява з назвою «додаткова інформація» від 21 листопада 2023 року з долученим до неї документом.
 
Відповідно до довідок головного спеціаліста відділу забезпечення функціонування автоматизованого документообігу І. Чудак зазначені документи, що були надіслані ОСОБА_2 на електронну пошту Касаційного цивільного суду                                 21 листопада 2023 року, не скріплені електронним цифровим підписом.
 
Згідно із частиною восьмою статті 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).
 
З огляду на зазначене, подані 21 листопада 2023 року ОСОБА_2 документи в електронній формі без належного скріплення його електронним цифровим підписом заявника, вважаються такими, що не підписані особою, яка їх подала. 
 
На підставі положень частини четвертої статті 183 ЦПК України заяви ОСОБА_2 підлягають поверненню без розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
22 грудня 2012 року у м. Варшава Республіка Польща між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб                                               № 1465011/00/АМ/2012/686431. При укладенні шлюбу ОСОБА_3 змінено прізвище на ОСОБА_1 , про що в свідоцтві зроблено відповідний запис.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Варшава Республіка Польща у сторін у шлюбі народилась донька - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № 1465011/00/АU/2016/328169.
 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована громадянкою України, що підтверджується довідкою посольства України в Республіці Польща               від 19 жовтня 2019 року за № 6137/КВ/19-651/Н.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_8 розірвано.
 
З 19 липня 2019 року малолітня ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 в Україні, в свою чергу відповідач ОСОБА_8 проживає окремо в Республіці Польща.
 
В Україні дитина ОСОБА_13 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (батьками), що підтверджено довідкою з будинкової книги про склад сім`ї і реєстрації від 03 вересня 2019 року.
 
З метою проведення державної реєстрації місця проживання дитини в Україні                    03 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію дитини Войцєховської Агати за адресою: АДРЕСА_1 , однак, у зв`язку з відсутністю письмової згоди батька дитини у реєстрації відмовлено.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі                             № 522/97/20 визнано незаконним утримання на території України неповнолітньої ОСОБА_14 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Варшава, Республіка Польща. 
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути неповнолітню доньку ОСОБА_15 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 до місця постійного проживання в АДРЕСА_3 . 
У разі відмови добровільно повернути дитину ОСОБА_15 зобов`язати ОСОБА_1 передати дитину батькові ОСОБА_16 для забезпечення повернення дитини на територію Республіки Польща.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 522/97/20 постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року залишено без змін (провадження № 61-3074св21).
 
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                       від 18 лютого 2021 року № 244990633 та договору купівлі-продажу № 473                                 від 18 лютого 2021 року гр. ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 .
 
З 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за вказаною адресою разом із донькою ОСОБА_17 .
 
Відповідно до довідки № В7-100243-ф/л від 07 липня 2022 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси, наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Щодо вимог за участі іноземного елемента
 
У позові ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із нею до досягнення дитиною повноліття за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини. 
 
Зазначена справа є справою з іноземним елементом.
 
Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.
 
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
 
Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.
 
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).
 
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;
- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
 
Згідно зі статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.
 
Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
 
У статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України та зазначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:
1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;
2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;
3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;
4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;
5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;
6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;
7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;
8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;
9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;
10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;
11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;
12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
 
При цьому статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України.
 
Україна та Республіка Польща є Договірними Державами Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року                   (далі - Конвенція).
 
Конвенцією визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.
 
Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.
 
У статті 5 Конвенції зазначено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. 
З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.
 
Під час розгляду справи № 522/97/20 судами встановлено, що ОСОБА_4 з моменту народження і до її переміщення на територію України та незаконного утримання на території України постійно проживала у м. Варшава, Республіка Польща, обидва з батьків здійснювали ефективно право піклування про неї, а також те, що утримання дитини на території України, здійснене матір`ю без згоди батька, порушує право останнього на піклування про дитину.
 
За результатами розгляду справи Одеським апеляційним судом вирішено позов ОСОБА_2 задовольнити частково; визнано незаконним утримування на території України неповнолітньої ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Варшава, Республіка Польща; зобов`язано ОСОБА_1 повернути неповнолітню доньку ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання - квартира АДРЕСА_4 .
 
Обставини переміщення малолітньої дитини на територію України та незаконного її утримання на території України встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили. 
 
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини разом з нею до національних судів України після переміщення дитини на територію України та незаконного її утримання 
 
Відповідно до статей 16, 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 жовтня 1980 року по суті питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав належить до юрисдикції компетентних органів тієї держави, на території якого дитина мала постійне місце проживання, допоки не була переміщена.
 
На підставі статті 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 жовтня 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті З, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку з непідсудністю справи національним судам. Апеляційний суд врахував висновки національних судів у справі № 522/97/20, постанову районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві, VI Відділу у справах сім`ї та неповнолітніх від 01 червня 2022 року у справі VI Nsm 948/20 та правильно застосував до спірних правовідносин положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 жовтня 1980 року. Проте, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою вимоги процесуального закону про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку знепідсудністю справи національним судам та помилково вирішив справу по суті, відтак, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними              у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 641/8309/19 (провадження                            № 61-10107св20).
 
Посилання касаційної скарги на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі                            № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 30 жовтня 2019 року у справі                    № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19), від 13 червня 2022 року у справі          № 766/17903/19 (провадження № 61-10379св21) та від 23 січня 2023 року у справі № 164/812/21 (провадження № 61-4527св22) не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки наявна судова практика Верховного Суду щодо питання відсутності у національних судів повноважень на розгляд справ за участі іноземного елемента у подібних правовідносинах, зокрема і та, на яку послався Верховний Суд у цій постанові.
 
Порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема не дослідження зібраних у справі доказів щодо наявності у національних судах права на розгляд справи, Верховним Судом не встановлено.
 
Отже, висновок районного суду про непідсудність справи національним судам відповідає вимогам закону.
 
Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню у судах України, підсудність визначається за правилами ЦПК України. Оскільки у цій справі наведені вище позовні вимоги не належать до виключної підсудності судам України, то у національних судів відсутні правові підстави для ухвалення рішення по суті спору.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;
 
Суди повинні були застосувати пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України, згідно з яким суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не вирішувати справу по суті із одночасним зазначенням про непідсудність національним судам України таких вимог.
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 372/2558/21 (провадження № 61-1604св23).
 
Згідно із частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що за результатами розгляду касаційної ОСОБА_1 не досягнула очікуваного результату, оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а провадження у справі закрито, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року скасувати, провадження у справі закрити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець