?
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2023 року 
м. Київ
cправа №  926/900/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Волковицької Н. О., Мачульського Г. М.,
секретаря судового засідання - Денисевича А. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Сторожинецької міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2023 (колегія суддів: Плотніцький Б. Д., Кравчук Н. М., Скрипчук О. С.) у справі
за позовом Сторожинецької міської ради до відповідачів: 1) Чернівецької районної ради Чернівецької області, 2) Комунального некомерційного підприємства "Сторожинецька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування" Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області, 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" про визнання протиправним і скасування рішення та визнання недійсним договору,
за участю представників:
позивача - Олійник Г. М.,
відповідача - 2 - Фрунзи А. Е.,
відповідача - 3 - Романюка І. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Сторожинецька міська рада Чернівецького району Чернівецької області (далі - Міськрада) звернулася до суду з позовом до Чернівецької районної ради Чернівецької області (далі - Райрада), яка є правонаступником Сторожинецької районної ради Чернівецької області, Комунального некомерційного підприємства "Сторожинецька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування" Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області (далі - Лікарня), Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" (далі - Товариство) про визнання протиправним і скасування рішення XXIV сесії Райради VIII скликання від 26.10.2018 № 106-24/2018 "Про погодження виділення земельної ділянки під будівництво діагностично-лабораторного комплексу з аптекою на території Сторожинецької центральної районної лікарні" (далі - оспорюване рішення) та визнання недійсним з дня вчинення договору від 26.10.2018 про спільну діяльність, укладеного Райрадою, Лікарнею та Товариством.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оспорюваним рішенням Райрада незаконно погодила виділення земельної ділянки під будівництво діагностично-лабораторного комплексу з аптекою на території Лікарні, внаслідок чого відповідачі уклали удаваний договір спільної діяльності на земельній ділянці з кадастровим номером 7324510100:01:005:0394, розташованій на вул. Видинівського, 22 у м. Сторожинці, Чернівецької обл. Позивач наполягає на тому, що цей договір є договором суперфіцію і його обмежено у праві розпорядження земельною ділянкою комунальної власності за принципом конкурентного права. Він також звернув увагу на те, що Лікарня не мала права на укладення з іншими особами оспорюваного договору, оскільки ця обставина призвела до реєстрації права власності на частину земельної ділянки, яка належить до комунальної власності територіальної громади м.   Сторожинця, від імені якої права власника здійснює Міськрада.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3.          Земельна ділянка комунальної власності з кадастровим номером 7324510100:01:005:0394 та цільовим призначенням - для будівництва й обслуговування будівель закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги загальною площею 2,2841 га, розташована за адресою: вул.   Видинівського, 22, м. Сторожинець, Чернівецька обл., перебуває у Лікарні на праві постійного користування, про що свідчить державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 19.07.2012 серії ЯЯ № 351869, виданий на підставі рішення Міськради від 29.12.2011 № 242/10-2011. 
4.           21.09.2018 Лікарня і Товариство уклали договір (протокол) про наміри, в якому домовилися про виконання спільного проекту з проектування та будівництва на території Лікарні нового об`єкта охорони здоров`я - діагностично-лабораторного комплексу з аптекою для обслуговування пільгових категорій громадян.
5.           24.09.2018 Лікарня звернулася до голови Райради з клопотанням про погодження виділення земельної ділянки на території закладу площею приблизно 250 кв. м для такого будівництва.
6.          В оспорюваному рішенні Райрада погодила виділення земельної ділянки за названою вище адресою під будівництво діагностично-лабораторного комплексу з аптекою на території Лікарні й укладення договору спільної діяльності між нею та Товариством на цій земельній ділянці.
7.           13.11.2018 Лікарня повідомила голову Міськради про оспорюване рішення і згоду Райради на укладання договору про спільну діяльність як інвестиційного проекту, в якому частка Лікарні складає право користування земельною ділянкою, а Товариства - кошти на реалізацію будівництва. Зазначила також, що результат спільної діяльності буде визначений відповідно до внесків сторін і відображений у площах, право власності на які матимуть змогу сторони зареєструвати за собою.
8.           19.11.2018 голова Міськради надав відповідь (лист № 2358) разом із юридичним висновком, в якому зазначено, що внаслідок спільної діяльності за оспорюваним договором Товариство отримає право власності на частину приміщень комплексу, збудованого на спірній земельній ділянці, та, як наслідок, на набуття права на частину ділянки, тоді як відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. У підсумку зазначено, що забудова земельної ділянки, наданої у постійне користування Лікарні, можлива лише будівлями закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги з обов`язковим дотриманням вимог чинного законодавства щодо визначення власника таких будівель.
9.           26.12.2018 Райрада, Лікарня та Товариство уклали договір про спільну діяльність терміном дії до 31.12.2020, предметом якого є об`єднання зусиль (спільних внесків) учасників та узгодження їх дій з метою будівництва та експлуатації діагностично-лабораторного комплексу з аптекою для обслуговування пільгових категорій громадян на названій вище земельній ділянці на території Лікарні. Товариство зобов`язалося 100 % фінансувати та будувати об`єкт. Учасники реєструють за собою право власності на нього після прийняття його в експлуатацію і після прийняття об`єкта в експлуатацію Райрада і Лікарня надають Товариству право вільного розпорядження своєю часткою з правом реєстрації приватної власності. 
10.           21.10.2019 сторони договору підписали остаточний акт розподілу об`єкта спільної діяльності, 10.09.2019 на підставі рішення № 176 Виконавчого комітету Міськради присвоєно поштову адресу збудованому нерухомому майну, 11.12.2019 Товариство зареєструвало за собою право власності на нежитлове приміщення аптеки за названою вище адресою.
11.           12.11.2020 Міськрада прийняла рішення № 293-48/2020 про зміну засновника Лікарні шляхом виключення зі складу засновників Райради та включення Міськради, зміну назви Лікарні, закріплення за нею на праві оперативного управління комплексу будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна, а також визначення її балансоутримувачем. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
12.           13.03.2023 Господарський суд Чернівецької області ухвалив рішення про часткове задоволення позову, визнав недійсним з моменту вчинення оспорюваний договір, а в решті позову відмовив. Cуд першої інстанції виснував, що оспорюване рішення прийнято з перевищенням повноважень Райради як неналежного власника та порушенням чинного законодавства України, і погодився з позицією позивача про те, що оспорюваний договір є договором суперфіцію. 
13.          Місцевий господарський суд зазначив, що, погодивши виділення земельної ділянки, переданої у постійне користування Лікарні, та не заперечивши про надання Товариству можливості здійснення її забудови, останнє і Райрада порушили статтю 122 ЗК України та не врахували, що державний акт на право постійного користування земельною ділянкою не є документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати її третім особам, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання у спільну діяльність, оскільки таким правом наділений лише орган, уповноважений державою на здійснення цих функцій. Суд також указав про порушення права позивача, оскільки Райрада розпорядилася спірною земельною ділянкою всупереч встановленому законом порядку без погодження з Міськрадою як власником. Разом з тим, установивши невідповідність оспорюваного рішення положенням закону, відмова у задоволенні позовної вимоги про визнання його протиправним і скасування мотивована спливом позовної давності.
14.          Задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним договору, суд першої інстанції виснував, що сторони договору про спільну діяльність мали намір "обійти" встановлену законодавством процедуру набуття права користування земельною ділянкою для її забудови та приховати справжній правочин, наслідком укладення якого є забудова земельної ділянки комунальної власності, переданої у постійне користування Лікарні, та реєстрація права власності на її частину. Суд звернув увагу на те, що, здійснивши за собою реєстрацію права власності на нерухоме майно, Товариство підпадає під виключення, передбачені пунктом 1 частини другої статті 134 ЗК України, згідно з якими не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на них об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Водночас суд зазначив про дотримання позивачем позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору, яка розпочалася з моменту ухвалення Міськрадою рішення про зміну засновника Лікарні (12.11.2020).
15.           27.09.2023 Західний апеляційний господарський суд прийняв постанову про скасування цього рішення та ухвалив нове - про відмову у позові. 
16.          Суд апеляційної інстанції вважає, що цей договір є інвестиційним договором. Зазначив про те, що вина голови Міськради, який після отримання від Лікарні листа від 13.11.2018 на порушення пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту не виніс на розгляд сесії Міськради питання про погодження здійснення забудови на земельній ділянці, наданій у постійне користування Лікарні, не може тлумачитись як вина Товариства. Звернув увагу на те, що у випадку задоволення позову про визнання недійсним договору про спільну діяльність Товариство втратило би правовстановлюючий документ на нерухоме майно, яке ним побудовано за власний рахунок, що є невиправданим втручанням держави у мирне володіння майном. Отримавши після укладення договору про спільну діяльність майнові права на нежитлові приміщення, Товариство мало законні очікування на реалізацію свого права й отримання їх у власність після завершення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію. За наслідками виконання цього договору у Товариства не виникли будь-які права на земельну ділянку під об`єктом спільної діяльності відповідно до статті 120 ЗК України, оскільки воно набуло право власності лише на нежитлові приміщення, а не на будівлю в цілому.
Короткий зміст касаційної скарги
17.          Міськрада звернулася з касаційною скаргою про скасування постанови апеляційного господарського суду та залишення у силі рішення суду першої інстанції.
18.          Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки він вважає, що судові рішення ухвалені без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.06.2020 у справі № 914/2298/17, від 07.07.2021 у справі № 903/601/20, від 21.06.2019 у справі № 910/22880/17, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 та від 20.04.2023 у справі № 9/41. 
19.          Скаржник наполягає на відсутності у землекористувача права передавати земельну ділянку у вторинне користування. Наголосив на незаконності реєстрації права власності Товариства на приміщення у будівлі, зведеній на земельній ділянці комунальної власності на виконання договору про спільну діяльність і переданій у користування Лікарні, оскільки не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має власності або іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлю, розташовану на ній. За принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі право власності набуває той, хто має речове право на землю. Міськрада звернула увагу на те, що, скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у позові про визнання недійсним оспорюваного рішення та ухвалюючи нове аналогічне рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції жодним чином не мотивував своє рішення та не надав оцінку оспорюваному рішенню. Крім того, на переконання скаржника, апеляційний суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили станом на момент його оскарження Товариством.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
20.          Товариство у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову - без змін. Стверджує про неподібність правовідносин сторін у цій справі та у справах №   914/2298/17 і № 903/601/20, на які посилається скаржник. Наполягає на тому, що у нього як власника саме нежитлового приміщення не виникло прав на земельну ділянку під об`єктом спільної діяльності, реєстрація ним права власності на нежитлові приміщення аптеки не підпадає під дію норм частини першої статті 377, частини другої статті 415 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини другої статті 120 ЗК України та не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, на яку також послався скаржник. Продублювало позицію апеляційного господарського суду про те, що вина голови Міськради, який після отримання від Лікарні листа від 13.11.2018 на порушення пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту не виніс на розгляд сесії Міськради питання про погодження здійснення забудови на земельній ділянці, наданій у постійне користування Лікарні, не може тлумачитись як вина Товариства, а також позицію про те, що у випадку визнання недійсним договору про спільну діяльність Товариство втратило би правовстановлюючий документ на нерухоме майно, яке ним побудовано за власний рахунок, що є невиправданим втручанням держави у мирне володіння майном. Вважає, що у Міськради відсутнє порушене право для захисту, оскільки вона під час укладення оспорюваного договору повідомлялася про його укладення і не заперечувала проти цього; за наслідками укладення оспорюваного договору не відбулося відчуження жодних прав на землю комунальної власності на користь Товариства на підставі статті 120 ЗК України, оскільки воно набуло у власність нежитлові приміщення у складі будівлі, а не цілком окрему будівлю чи споруду. Райрада і Лікарня при прийнятті оскаржуваного рішення та укладенні оспорюваного договору не порушували статті 122 ЗК України, так як не передавали земельну ділянку із постійного користування Лікарні іншим особам.
Позиція Верховного Суду
21.          Спірним питанням у цій справі є висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності чи відсутності підстав для визнання протиправним і скасування оспорюваного рішення і недійсним договору про спільну діяльність.
22.          Місцевий господарський суд виснував, що, погодивши оспорюваним рішенням виділення земельної ділянки та не заперечивши про надання Товариству можливості здійснення забудови на ній, незважаючи на те, що вона перебуває у постійному користуванні Лікарні, остання і Райрада проігнорували положення статті 122 ЗК України, а також те, що державний акт на право постійного користування земельною ділянкою не є документом, який надає право користувачу надавати її третім особам, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в спільну діяльність. Таким правом наділений лише відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій. У зв`язку з цим суд першої інстанції установив, що право позивача порушено, оскільки Райрада розпорядилася земельною ділянкою всупереч встановленого законом порядку без погодження з Міськрадою як власника. Разом з тим відмова у задоволенні цієї позовної вимоги мотивована спливом позовної давності. Щодо законності оспорюваного договору суд першої інстанції зазначив, що відповідачі мали намір обійти встановлену законодавством процедуру набуття права користування земельною ділянкою для здійснення її забудови та приховати справжній правочин, а тому визнав його недійсним.
23.          Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову повністю, виходив, зокрема, з того, що за наслідками виконання договору про спільну діяльність у Товариства не виникли будь-які права на землю під об`єктом спільної діяльності відповідно до статті 120 ЗК України, оскільки воно набуло право власності лише на нежитлові приміщення аптеки, а не на будівлю чи споруду.
24.          Як зазначалося раніше, суди встановили, що на момент прийняття оспорюваного рішення спірна земельна ділянка перебувала у користуванні Лікарні на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виданого на підставі рішення Міськради від 29.12.2011. Згодом Райрада в оспорюваному рішенні погодила виділення цієї земельної ділянки на території Лікарні під будівництво Товариством діагностично-лабораторного комплексу з аптекою, а також дала згоду на укладання оспорюваного договору.
25.          Натомість Міськрада наполягає на відсутності права у постійного землекористувача укладати з іншими особами цього договору, що призвело до реєстрації Товариством права власності на частину приміщення, зведеного на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади міста Сторожинця, від імені якої права власника здійснює позивач. Скаржник звернув увагу на можливість вибуття цієї земельної ділянки з комунальної власності та зміну землекористувача, зважаючи на принцип єдності земельної ділянки і розташованого на ній нерухомого майна. До того ж Райрада прийняла оспорюване рішення з перевищенням повноважень як неналежний власник землі, тоді як ними наділений лише уповноважений державою орган. Позивач вважає, що у такий спосіб порушені його права як власника земельної ділянки.
26.          Апеляційний господарський суд, постанова якого є предметом касаційного оскарження, з цього приводу зазначив про наявність згоди на забудову земельної ділянки, наданої у постійне користування Лікарні, яку надав 19.11.2018 голова Міськради разом із юридичним висновком. Зазначив також про те, що вина голови Міськради, який після отримання від Лікарні листа від 13.11.2018 на порушення пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту не виніс на розгляд сесії Міськради питання про погодження здійснення забудови на земельній ділянці, наданій у постійне користування Лікарні, не може тлумачитись як вина Товариства.
27.          Разом з тим у цьому юридичному висновку зазначено, що внаслідок спільної діяльності за оспорюваним договором Товариство отримає право власності на частину приміщень комплексу, збудованого на спірній земельній ділянці, та, як наслідок, на набуття права на частину ділянки, тоді як відповідно до статті 141 ЗК України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. У підсумку зазначено, що забудова земельної ділянки, наданої у постійне користування Лікарні, можлива лише будівлями закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги з обов`язковим дотриманням вимог чинного законодавства щодо визначення власника таких будівель.
28.          Аналізуючи наслідки тих обставин, що відбулися, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що мета оспорюваного рішення полягала у тому, аби залучити платоспроможного інвестора та надати йому можливість побудувати діагностично-лабораторний комплекс з аптекою для обслуговування пільгових категорій громадян тощо. 
29.          Натомість на позивачеві як на власнику земельної ділянки, на якій здійснено забудову, лежить обов`язок забезпечити режим максимального дотримання законодавства щодо її використання.
30.          На думку Міськради, спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що Райрада, приймаючи оспорюване рішення, вийшла за межі наданих їй повноважень та погодила виділення цієї земельної ділянки, яка є комунальною власністю, розташованої на території Лікарні, під будівництво Товариством діагностично-лабораторного комплексу з аптекою. 
31.          Частини перша - четверта статті 120 ЗК України у редакції, чинній на дату оспорюваних рішення та договору, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
32.          Відповідно до статті 377 ЦК України у редакції, чинній на дату оспорюваних рішення та договору, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
33.          Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості. 
34.          У постанові від 20.06.2023 у справі № 910/8600/21 Верховний Суд зробив висновок, що: "правила переходу та припинення прав на земельну ділянку, які передбачені статтею 120 та пунктом "е" частини першої статті 141 Земельного кодексу України можуть застосовуватись виключно у випадку набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, тобто об`єкт нерухомості, який знаходиться на такій земельній ділянці". 
35.          До того ж Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 90, 92, 94) звернула увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею); принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). Тому дійшла висновку, що до відносин щодо права постійного користування землею, наданою для забудови, за аналогією закону слід застосовувати норми глави 34 "Право користування чужою земельною ділянкою для забудови" ЦК України, та що право власності на збудовані на землі об`єкти набуває той, хто має речове право на землю. Якщо особа є суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою, то лише вона і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти. 
36.          Разом з тим, зазначаючи про відсутність підстав для задоволення позову у цій справі, суд апеляційної інстанції не дослідив і не оцінив обставин викладених у названому вище юридичному висновку Міськради , в якому зазначено, що забудова земельної ділянки, наданої у постійне користування Лікарні, можлива лише будівлями закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги з обов`язковим дотриманням вимог чинного законодавства щодо визначення власника таких будівель.
37.          Пропозиція нерозумних умов договору (за відсутності згоди власника земельної ділянки), тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки усіх сторін оспорюваного договору. Відповідно суд апеляційної інстанції не перевірив чи існували законодавчі перешкоди, про які сторони оспорюваного договору знали чи повинні були знати, щодо передачі під забудову спірної земельної ділянки. 
38.          Як наполягає Міськрада, вона переслідує мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням та за її згоди як власника, а суспільний інтерес щодо використання земельної ділянки територіальної громади спрямований на задоволення соціальних потреб у відновленні законності становища, яке існувало до порушення права комунальної власності на цю ділянку.
39.          Таким чином, укладення та виконання оспорюваного договору пов`язане з розпорядженням спірною земельною ділянкою її користувачем - Лікарнею та Райрадою, які не наділені відповідним обсягом повноважень, а відтак, апеляційний господарський суд не зробив висновку стосовно того, чи впливає на права та обов`язки органу влади, який наділений компетенцією реалізувати право комунальної власності на землю, оспорюване рішення. 
40.          У постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/21935/17 наголошувалося, що: "у розділі ІІІ "Права на землю" ЗК України визначено вичерпний перелік правових титулів щодо земельних ділянок, до яких, зокрема, належить право власності на земельні ділянки та право користування ними, у тому числі право постійного користування. При цьому згідно зі статтею 413 ЦК України власник земельної ділянки мав право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Право користування земельною ділянкою, наданою для забудови, може бути відчужене землекористувачем або передаватися у порядку спадкування. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк". 
41.          Водночас, як зазначалося раніше, відповідно до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 19.07.2012 серії ЯЯ № 351869 Лікарня є постійним користувачем земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 7324510100:01:005:0394 та цільовим призначенням - для будівництва й обслуговування будівель закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги загальною площею 2,2841 га, розташованої за адресою: вул. Видинівського, 22, м. Сторожинець, Чернівецька обл.
42.          У цій же постанові суд касаційної інстанції зазначив і звернув увагу на те, що: "за змістом статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації. Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Крім того, правовий статус постійних землекористувачів визначається статтями 92, 95, 96 Земельного кодексу України, якими не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування". Подібна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 21.06.2019 у справі №   910/22880/17, на яку також послалася Міськрада у касаційній скарзі.
43.          Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
44.          Отже, суд апеляційної інстанції повинен був урахувати ці висновки, без урахування яких оскаржувану постанову не можна визнати законною та обґрунтованою.
45.          З огляду на викладене для правильного вирішення спору апеляційному господарському суду необхідно було здійснити належну правову кваліфікацію правовідносин, які склалися між сторонами у справі, та застосувати відповідні норми права, дослідивши, при цьому, чи суперечило оспорюване рішення і спірний договір їх вимогам на момент укладення.
46.          Таким чином, доводи скаржника про те, що апеляційний господарський суд неповністю дослідив зібрані у справі докази та повністю не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, знайшли підтвердження. Оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, то касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного господарського суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано постанову. 
47.          До того ж, як зазначено у мотивувальній частині оскаржуваної постанови, Товариство в апеляційному порядку оскаржувало рішення місцевого господарського суду лише в задоволеній частині позову про визнання недійсним договору, тоді як у резолютивній частині цієї постанови апеляційний господарський суд повністю скасував рішення місцевого господарського суду, в тому числі щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним і скасування оспорюваного рішення. Натомість скаржник касаційної скарги звернув увагу на відсутність у мотивувальній частині постанови висновків апеляційного господарського суду з приводу розгляду по суті позовної вимоги щодо оспорюваного рішення і підстав скасування рішення суду першої інстанції у цій частині. 
48.          Разом з тим аргументи касаційної скарги про безпідставне поновлення апеляційним господарським судом строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили станом на момент його оскарження Товариством, не знайшли підтвердження, оскільки в ухвалі від 12.06.2023 про поновлення строку на апеляційне оскарження апеляційний суд навів обставини, які враховані ним як поважні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
49.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
50.          У пункті 1 частини третьої та частині четвертій статті 310 цього ж Кодексу передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 - 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Судові витрати
51.          Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України). 
Керуючись статтями 240, 300, 308, 310, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Сторожинецької міської ради задовольнити частково.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2023 у справі №   926/900/22 скасувати. 
3. Справу передати на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.
Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов
Суддя                                                                                                     Н. О. Волковицька
Суддя                                                                                                    Г. М. Мачульський