Головуючий у І інстанції  Бондаренко О.В.	
Провадження №  22-ц/824/13400/2023	 	 	 	                                            Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2023 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за підзвітними коштами,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2023 року ТОВ «Європа Транс Агро» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, у якому просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за підзвітними та неповернутими грошовими коштами у розмірі 10 000,00 грн., 2 684,00 грн. сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 працював на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) у ТОВ «Європа Транс Агро». 
У зв`язку із виробничою необхідністю у червні 2022 року відповідно до наказу № ПАТП 02-06-2022/16 відповідач був направлений у відрядження терміном на 13 (тринадцять) діб із 03 червня по 15 червня 2022 року. 
13 червня 2022 року позивачем на банківську карту відповідача (на яку також надходила заробітна плата) було перераховано відрядні кошти у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 6459661 та реєстром № 781 (призначення платежу: виплата коштів на відрядження за травень-червень 2022 року без ПДВ). 
Після відрядження відповідач мав подати до бухгалтерії товариства Звіт про використання коштів із підтверджуючими документами (чеками), однак даний звіт відповідачем подано не було. На телефонні дзвінки відповідач не відповідав, а 06 січня 2023 року його було звільнено згідно наказу № 9/к. 
Позивач вказав, що 18 січня 2023 року на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення отриманих під звіт коштів протягом 5 банківських днів з дати отримання (№16/01/А від 16 січня 2023 року), а 14 лютого 2023 року відповідач отримав вище вказану вимогу, що підтверджується повідомленням про вручення, однак кошти позивачу не повернув. 
Враховуючи викладені обставини, позивач з метою захисту своїх прав звернувся до суду з даним позовом, у якому просив про його задоволення з викладених вище підстав. 
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «Європа Транс Агро» через представника - адвоката Нечіпайла Р.С. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ «Європа Транс Агро» посилається на те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, оскільки дана Інструкція стосується виключно бюджетних установ і підприємств, які отримують фінансування з держбюджету, однак для комерційних підприємств (приватної форми власності) вона носить рекомендаційний характер. 
Апелянт зазначив, що Міністерство фінансів України в листі від 27 листопада 2020 року № 08030-16-10/36464 роз`яснило, що норми постанови КМУ «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року № 98 та Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, визначають порядок направлення у відрядження та відшкодування витрат, понесених у зв`язку з таким відрядженням, для державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Якщо організація не є одержувачем бюджетних коштів, а також якщо організація, яка є одержувачем бюджетних коштів, направляє працівників у службові відрядження за рахунок коштів господарської діяльності, слід керуватися нормами Податкового кодексу України.
При цьому, ТОВ «Європа Транс Агро» є суб`єктом господарювання приватної форми власності, а тому правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не регулюються Інструкцією № 59, тому у товариства не було обов`язку ознайомлювати відповідача із кошторисом витрат або з довідкою-розрахунком на виданий/перерахований аванс, джерелом фінансування забезпечення витрат на відрядження.
Зазначає, що оскільки відповідач не виконав обов`язку подати звіт про використані ним кошти, ці кошти підлягають стягненню на користь позивача, у зв`язку із чим просив про задоволення скарги та скасування судового рішення з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачу копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження, які ним були отримані, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення поштового відправлення (а.с.83). Таким чином, відповідач, повідомлений про розгляд справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивача до апеляційного суду не направив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10 000,00 грн.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) автомобільної колони №21 Північно-східного АТП в ТОВ «Європа Транс Агро» в період з 20 квітня 2022 року, що підтверджується копією наказу (розпорядження) №139/К від 19 квітня 2022 року про прийняття на роботу (а.с.11).
З наказу № ПАТП 02-06-2022/16 від 02 червня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 був направлений у відрядження до Волиця по Україні, у зв`язку із виробничою необхідністю, терміном 13 діб з 03 червня 2022 року по 15 червня 2022 року (а.с.12).
Встановлено, що 13.06.2023 року ТОВ «Європа Транс Агро» перерахувало ОСОБА_1 кошти на відрядження в сумі 10 000,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №6459661 від 13.06.2023 (призначення платежу: виплата коштів на відрядження за травень-червень 2022 року без ПДВ) та реєстром № 781 про перерахування на рахунки отримувачів (а.с.13, 14-15).
06 січня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу (розпорядження) №9/К від 06 січня 2023 року про припинення трудового договору (контракту) (а.с.16).
Також встановлено, що 16.01.2023 року позивач направив відповідачу вимогу №16/01/А від 16.01.2023 року про повернення отриманих під звіт коштів в сумі 10 000,00 грн. протягом 5 банківських днів з дати отримання вимоги шляхом перерахування на розрахунковий рахунок підприємства (а.с.17). Вказану вимогу відповідач отримав 14.02.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.18).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у п.п.(п. 6.56. - 6.58 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 у процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що:    1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд, в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovitcuria.
Порядком складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28 вересня 2015 року №841, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2015 року за №1248/27693 (далі - Порядок), передбачено, що у разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи). Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.
Якщо працівник отримав аванс на відрядження і не виїхав, то він повинен протягом трьох банківських днів з дня прийняття рішення про відміну поїздки повернути зазначені кошти у встановленому законодавством порядку на відповідний рахунок підприємства (або до каси підприємства у разі отримання авансу готівкою).
Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів така сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або при поданні зазначеного Звіту. При цьому, якщо під час службового відрядження платник податку отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає Звіт і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження.
Згідно з вимогами п.4 Порядку, якщо платник податку не повертає суми надміру витрачених коштів протягом звітного місяця, на який припадає граничний строк (до закінчення третього або п`ятого, а в окремих випадках десятого чи двадцятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт), то така сума, розрахована з урахуванням пункту 164.5статті 164 розділу IV Кодексу, підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 167.1статті 167 розділу IV Кодексу за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць. У разі недостатності суми доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних звітних місяців до повної сплати суми такого податку.
Пунктом 5 Порядку, зокрема, передбачено, що у разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти, сума податку на доходи фізичних осіб утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу при проведенні остаточного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку включається до податкового зобов`язання платника податку за наслідками звітного (податкового) року.
Згідно п. 6 Порядку, звіт складається платником податку (підзвітною особою), що отримав(ла) такі кошти на підприємствах всіх організаційно-правових форм або у самозайнятої особи. Фізична особа, яка отримала такі кошти, заповнює всі графи Звіту, крім: «Звіт перевірено», «Залишок унесений (перевитрата видана) в сумі за касовим ордером», кореспонденції рахунків бухгалтерського обліку, розрахунку суми утриманого податку за несвоєчасно повернуті витрачені кошти на відрядження або під звіт, які заповнюються особою, яка надала такі кошти. Графу «Звіт затверджено» підписує керівник (податковий агент).
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про помилкове застосування судом Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, оскільки ця Інструкція не є обов`язковою для використання позивачем, як роботодавцем, який є суб`єктом господарювання приватної форми власності, при цьому, власного затвердженого на підприємстві положення про відрядження, яким він керувався, направляючи відповідача у відрядження, ТОВ «Європа Транс Агро» не має.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідача ОСОБА_1 було ознайомлено з вимогами нормативно-правових актів стосовно звітування про використання коштів, виданих на відрядження; не надав належних та достатніх доказів того, що було затверджено кошторис витрат саме в такому розмірі - 10 000,00 грн.; належних та достатніх доказів того, що не відзвітувавши за надані на відрядження кошти, відповідач завдав товариству матеріальну шкоду, як і не надав доказів того, що відповідач, отримавши кошти на відрядження, на нього не виїхав та не використав грошові кошти під час відрядження, адже кошти, видані на відрядження, мають бути повернуті на відповідний рахунок підприємства лише якщо працівник отримав аванс на відрядження і не виїхав, однак в даному випадку кошти були виплачені під кінець відрядження, 13 червня 2022 року, і доказів їх невикористання за призначенням матеріали справи не містять.
Крім того, в наказі про відрядження відсутні відомості щодо ознайомлення відповідача з ним (на ньому відсутній підпис відповідача) та про те, що останньому доводився до відома його обов`язок відзвітувати про використання коштів (авансу), виданого йому у зв`язку з перебуванням у відрядженні. Також, в наказі відсутні відомості про джерело фінансування забезпечення витрат на відрядження, а також інші ключові моменти (вид транспорту, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником).
Слід зазначити, що після повернення з відрядження і до свого звільнення, відповідач пропрацював у ТОВ «Європа Транс Агро» ще півроку і звільнився за власним бажанням лише 06 січня 2023 року, однак, як за час його роботи, так і на день звільнення позивач вимог щодо повернення коштів до відповідача не заявляв, і лише після звільнення ОСОБА_1 , перед зверненням з позовом до суду направив вимогу (№16/01/А від 16 січня 2023 року) про повернення отриманих коштів в сумі 10 000,00 грн.
Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16.
Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45).
В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.
Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Положеннями  ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та на підставі вищенаведених правових норм, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не зазначив та не довів правових підстав стягнення з відповідача коштів, перерахованих позивачем на відрядження відповідачу, зважаючи, зокрема, на те, що відповідач свої обов`язки виконав, від відрядження не відмовився і використав перераховані йому кошти за призначенням, під час перебування у відрядженні, яке тривало 13 днів. При цьому, посилання позивача на те, що відповідач після повернення з відрядження не надав звіт про використання коштів, як на підставу для їхнього стягнення, є безпідставним, оскільки у зв`язку із поданням звіту поверненню підлягають лише надміру використані за час відрядження кошти. Доказів, які б свідчили, що відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи у відрядженні, не використав перераховані йому на платіжну картку позивачем кошти, або відмовився від відрядження, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим правильним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення вищевказаних коштів з відповідача на користь позивача. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Європа Транс Агро», яке,звернувшись до суду з даним позовом, не довело належними і допустимими доказами факту порушення його прав, свобод та законних інтересів відповідачем.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ТОВ «Європа Транс Агро» обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:
 
Судді: