ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1965/19  Номер провадження 22-ц/814/2036/23	Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В.П.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.
при секретарі Філоненко О.В.
за участю представника відповідача - адвоката Ларькіної Г.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09.08.2022 року, ухваленого у складі головуючого судді Старокожка В.П., повний текст судового рішення виготовлено 19.08.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна, визнання права власності на земельну ділянку та визнання державного акта частково недійсним, -
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У вересні 2019 року представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Павелко Р.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна, визнання права власності на земельну ділянку та визнання державного акта частково недійсним.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,09 га з кадастровим номером 5324810100:50:001:0237 за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, а саме станція технічного обслуговування загальною площею 213,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 11.08.2009 за ОСОБА_2 визнано право власності на нерухоме майно приміщення станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,0025 га, укладений між сторонами, дійсним.
08.09.2011 позивач подарував згідно договору дарування 1/2 частину нежитлової будівлі приміщення станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,7 кв.м. ОСОБА_1 .
Позивач вказує, що у зв`язку з математичною помилкою, допущеною ним при зверненні до суду, та продубльованою у судовому рішенні, а саме невірним розміром площі земельної ділянки, яка була визнана судом належною позивачу на праві власності, 0,0025 га замість правильного розміру 0,025 га, ОСОБА_2 на даний час не може оформити право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі приміщення станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,7 кв.м.
Враховуючи викладене позивач просив виділити в натурі ОСОБА_2 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі приміщення станції технічного обслуговування, а також визнати за позивачем право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована виділена в натурі 1/2 частка спірної СТО, у зв`язку з чим позивач також просив визнати частково недійним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 5324810100:50:001:0237.
23.12.2020 ухвалою суду зупинено провадження у справі у зв`язку з призначенням комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, а 05.11.2021 поновлено провадження у справі.
06.12.2021 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог у зв`язку з тим, що експертизою визначено межі часток СТО, які підлягають виділенню в натурі, з визначенням меж і площі земельної ділянки під виділеною часткою СТО позивача. Крім виділення в натурі відповідної частки СТО та земельної ділянки під нею, позивач просив задовольнити вимогу про встановлення перегородки у спірному приміщенні та про визнання частково недійним державного акту на земельну ділянку у зв`язку зі зменшенням площі на 200 кв.м.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 09.08.2022 року збільшені позовні вимоги ОСОБА_2 , представник позивача: ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , представник відповідача: ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна, визнання права власності на земельну ділянку та визнання частково недійсним державного акту на земельну ділянку – задоволено.
Виділено в натурі ОСОБА_2 частку площею 106,85 кв.м. в будівлі літ. «А-1», що є станцією технічного обслуговування загальною площею 213,7 кв.м., та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Виділено в натурі ОСОБА_1 1/2 частку площею 106,85 кв.м. (що включає станцію технічного обслуговування площею 100,35 кв.м. та кабінет площею 6,5 кв.м.) в будівлі літ. «А-1», що є станцією технічного обслуговування загальною площею 213,7 кв.м., та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано сторони влаштувати перегородку по осьовій лінії в приміщенні будівлі літ. «А-1», що є станцією технічного обслуговування загальною площею 213,7 кв.м., та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином, щоб розподілити приміщення на 2 частки по 106,85 кв.м та 100,35 кв.м.
Зобов`язано позивача та відповідача обладнати приміщення площею 106,85 кв.м та 100,35 кв.м відповідно в будівлі літ. «А-1», що є станцією технічного обслуговування загальною площею 213,7 кв.м., та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , самостійними системами електропостачання.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 200,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5324810100:50:001:0237, яка необхідна для обслуговування та експлуатації частини будівлі станції технічного обслуговування.
       Визнано частково недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 193477 від 06.09.2005, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0900 га, кадастровий номер 5324810100:50:001:0237 у зв`язку зі зменшенням площі земельної ділянки на 200 кв. м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору у сумі 1 536,80 грн та витрат на залучення експерта 11440,80 грн, а всього 12 977 (дванадцять тисяч дев`ятсот сімдесят сім) грн 60 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновок комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 29.10.2021 є належним доказом у справі, а запропонований варіант поділу нежитлового приміщення є прийнятним. При даному варіанті розподілу не втрачається цільове призначення приміщення, він є найменш обтяжливим для сторін. 
Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги аргументи відповідача щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності та погодився з доводами позивача про те, що оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції, в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд вирішив питання щодо виділу земельної ділянки під об`єкт нерухомості, яке було вирішено у 2009 році між сторонами договором купівлі-продажу земельної ділянки під цей же об`єкт нерухомості, який визнано дійсним рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 11 серпня 2009 року, рішення вступило в законну силу, і в апеляційному порядку не оскаржувалося. При розгляді справи і вимог пов`язаних з виділенням землі та визнанням певного земельного акту недійсним, не залучено до справи у якості третьої особи Держгеокадастр, який веде реєстр землі в Україні і вносить відомості у нього щодо змін.
Зазначає, що суд першої інстанції не застосував строк позовної давності, хоча позивачем було заявлено зазначене клопотання. Вказує, що позов про «зобов`язання до вчинення певних дій» повинен пред`являтися до державного реєстратора та розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Зазначає, що на момент подачі позову і на момент прийняття спірного рішення у сторін не було і не має спору з приводу спільного використання майна, і воно фактично було поділено, і використовувалося сторонами окремо, а відповідач ніяк не перешкоджав реєстрації права позивача у ЄДР. З огляду на вказане, зазначає, що відповідачем по справі, за таких обставин, мав би бути державний реєстратор, а позовні вимоги мали розглядатися в адміністративному судочинстві.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши представника відповідача - адвоката Ларькіну Г.Ю., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0900 га з кадастровим номером 5324810100:50:001:0237 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Державного акту серії ПЛ № 193477 від 06.09.2005.
На вказаній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, а саме станція технічного обслуговування літ. «А-1» загальною площею 213,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується висновком комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 29.10.2021.
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 11.08.2009 за ОСОБА_2 визнано право власності на нерухоме майно приміщення станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,0025 га, укладений між сторонами, дійсним, що підтверджується копією вказаного рішення суду.
З копії розписки ОСОБА_1 від 30.08.2009 вбачається, що відповідачка отримала від позивача 110 000 грн. за земельну ділянку розміром 0,025 га за адресою: АДРЕСА_1 , під будівництво СТО.
08.09.2011 позивач подарував ОСОБА_1 згідно договору дарування 1/2 частину нежитлової будівлі приміщення станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,7 кв.м.
Адвокат Павелко Р.С., в інтересах ОСОБА_2 звертався до Хорольського районного суду Полтавської області з заявою про виправлення описки в рішенні суду від 11.08.2009 року, згідно якого за позивачем була визнана земельна ділянка згідно договору купівлі-продажу розміром 0,0025 га замість правильного розміру 0,025 га.
Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 12.10.2018 в задоволенні заяви про виправлення описки в рішенні Хорольського районного суду Полтавської області від 11.08.2009 по справі № 2-467/09 відмовлено.
З листа КУ «Реєстраційна служба» від 17.10.2018 слідує, що ОСОБА_2 на даний час не може оформити право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі приміщення станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,7 кв.м. у зв`язку з тим, що право власності на частину земельної ділянки, на якій знаходиться власність ОСОБА_2 , уже зареєстровано за іншою особою.
Згідно висновку комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 29.10.2021 об`єкт нерухомого майна станцію технічного обслуговування площею 213,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , можливо розділити у відповідності до часток співвласників - по 1/2 частці. Суду запропонований один варіант такого поділу. Крім того, технічно можливо поділити земельну ділянку з кадастровим номером 5324810100:50:001:0237 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників, та на розгляд суду запропоновано варіант поділу вказаної земельної ділянки з урахуванням рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 11.08.2009 та параметрів земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частини будівлі літ. «А-1» (СТО), яка належить ОСОБА_2 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині поділу в натурі часток сторін в будівлі СТО Літ. А-1 площею 213,7 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що висновок комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 29.10.2021 є належним доказом у справі, а запропонований варіант поділу нежитлового приміщення є прийнятним та при даному варіанті розподілу не втрачається цільове призначення приміщення і він є найменш обтяжливим для сторін.
Щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на 200 кв.м. земельної ділянки, на якій розташована частка спірного приміщення суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 377 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Згідно із статтею 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що до ОСОБА_2 перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Згідно з частиною 1  статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.
Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.
Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна».
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі-Інструкція).
Пунктом 2.7. Інструкції визначено, що спори щодо поділу об`єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку.
Відповідно до пункту 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Апеляційний суд у складі колегії суддів, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції надана правова оцінка висновку комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 29.10.2021 року (а.с.137-154).
Вирішуючи спір про поділ спірного нерухомого майна та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що виділ часток (поділ) нерухомого майна – станції технічного обслуговування площею 213,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній частковій власності сторін, є можливим, оскільки в результаті поділу кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідатиме розміру часток співвласників у праві власності.
Доводи апеляційної скарги про те, що перепланування приміщення потребує значних коштів не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у разі поділу об`єкту нерухомого майна виконання вказаних робіт покладається на кожного із співвласників для забезпечення життєдіяльності своєї частини об`єкту нерухомості.
Щодо поділу земельної ділянки, колегія суддів зазначає, що згідно положень ч. 1 ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. В той же час, учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Згідно ч. 3 ст.89 Земельного кодексу України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 16 квітня 2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (п.п. 18, 18-1) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статті 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.
З урахуванням зазначених норм, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до позивача перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.
Частиною першою статті 120 ЗК України також встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року справа № 691/1240/18, провадження № 61-4680св23.
Врахувавши норми діючого законодавства суд першої інстанції, з яким також погоджується й колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що площі 0,0025 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка була визначена ОСОБА_2 згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 11.08.2009, з урахуванням дотримання встановлених будівельних, санітарних та протипожежних норм, у відповідності з цільовим призначенням будівлі та з урахуванням забезпечення умов експлуатації є недостатньо.
Виходячи з вищенаведеного суд першої інстанції правомірно у відповідності до варіанту розподілу земельної ділянки № 2 виділив ОСОБА_2 у власність 200 кв.м. земельної ділянки з кадастровим номером 5324810100:50:001:0237 за адресою: АДРЕСА_1 .
З урахування викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Незгода апелянта з оцінкою судом першої інстанції доказів, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Твердження ОСОБА_1 стосовно того що суд першої інстанції при вирішенні спору не застосував строк позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
У ст.. 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватися і на інші категорії вимог, хоча це прямо й не зазначено в законі.
Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст.. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про триваюче правопорушення. Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову (п.5.1. постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».
В даному випадку предметом позову є зокрема і вимога власника про визнання в судовому порядку його права власності на майно (земельну ділянку), оскільки таке право не визнається відповідачем, що позбавляє позивача можливості в установленому законом порядку зареєструвати своє право власності на належну йому частину нерухомого майна та частину земельної ділянки під ним.
Оскільки позовні вимоги про визнання права власності, що пред`явленні на підставі ст.. 329 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність (абз.3 п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
З огляду на зазначене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності.
Твердження ОСОБА_1 стосовно того, що позов про «зобов`язання до вчинення певних дій» повинен пред`являтися до державного реєстратора та розглядатися у порядку адміністративного судочинства не ґрунтуються на вимогах закону. Предметом даного позову є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, тому права позивача державним реєстратором ніяким чином не порушені.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні апеляційних скарг необхідно відмовити, судові витрати апелянтів, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.

Головуючий                         О.О. Панченко 

Судді                         Т.В. Одринська

                                                                               В.П. Пікуль