ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Морська Г.М.

15 листопада 2023 року	Львів	Справа № 380/12972/22 пров. № А/857/16390/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді:                                                  Бруновської Н.В.
суддів:                                                                      Хобор Р.Б., Шавеля Р.М
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року   у справі № 380/12972/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
16.09.2022р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - індексації грошового забезпечення за 1 січня 2016 року - 25 червня 2019 років, за весь час затримки такої виплати з 1 січня 2016 року по день її фактичної виплати - 29 липня 2022 року та щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 25.06.2019р. по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення, тобто по 29 липня 2022 року, із розрахунку 563, 66 гривень в день;
- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - індексації грошового забезпечення за 1 січня 2016 року - 25 червня 2019 років та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018р. – 2019р., за весь час затримки такої виплати з 1 січня 2016 року та з 25 червня 2019 року по день їх фактичної виплати - 12 липня 2021 року та 29 липня 2022 року;
          - стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 25.06.2019р. по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення - 29 липня 2022, із розрахунку 563, 66 гривень в день, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004р.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.08.2023р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки за весь час затримки виплати.
Крім того, суд зобов`язав Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки за весь час затримки виплати.
Одночасно, суд стягнув з Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у  розмірі - 11780 грн 18 коп.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду, апелянт Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
Просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.08.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Разом з тим, апеляційну скаргу подав   ОСОБА_1 , який просить суд, змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити таке у спосіб визначений у позовній заяві.
ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Радехівському районному військовому комісаріаті, на посаді начальника відділення зв`язку та інформатизації – начальника радіостанції Радехівського районного військового комісаріату Львівської області оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Сухопутних військ Збройних Сил України.
31.05.2019р. наказом командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” (по особовому складу) №25-РС ОСОБА_1 звільнено у запас за п.п. “б” (за станом здоров`я – на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби) п.2 ч.5 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
25.06.2019р. Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №47 старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено із списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
28.05.2021р. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/4337/21 визнано протиправною бездіяльність Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; Зобов`язано Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
20.04.2021р. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/4307/21 визнано протиправною бездіяльність Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. - 30.11.2018р.; Зобов`язано Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. - 30.11.2018р.
29.11.2021р. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/13853/21, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022р., визнано протиправними дії Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. - 28.02.2018р. із застосуванням “базового” місяця липня 2015 року; Зобов`язано Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016р. - 25.06.2019р. із застосуванням січня 2008 року та березня 2018 року як “базових” місяців, а також провести виплату перерахованої індексації з урахуванням раніше виплачених сум та одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 “Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004р..
ч.4 ст.78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З метою виконання рішення суду, що набрало законної сили Львівський обласний територіальний центр компектування та соціальної підтримки  виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у сумі - 73048,18 грн.
У зв`язку із наявністю факту несвоєчасного розрахунку при звільненні позивач звернувся до Львівського обласного територіального центру компектування та соціальної підтримки із заявою у якій просив нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. - 25.09.2019р. Однак, відповідач не провів нарахування та виплату такої компенсації.
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991р. №2011-XII  визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
У ч.ч. 2, 3 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачено, що до складу грошового забезпечення входять:
-посадовий оклад, оклад за військовим званням;
-щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
-одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
ч.1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.
ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020р. у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020р. у справі № 821/1083/17.
19.07.2022р. набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022р. № 2352-ІХ, яким внесені зміни до діючого законодавства про працю.
ст.117 КЗпП України (чинній на день виплати позивачу індексації грошового забезпечення) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст.117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Колегія суддів звертає увагу сторін на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2021р. у справі №380/13853/21 зобов`язано Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016р. - 25.06.2019р. із застосуванням січня 2008 року та березня 2018 року як “базових” місяців.
З метою виконання рішення суду, що набрало законної сили Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у сумі 73048,18 грн.
Отже, колегія суддів звертає увагу учасників процесу, що кошти, виплачені Львівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на виконання рішення суду у справі №380/13853/21,переведені банком на картковий рахунок позивача 29.07.2022р., тому саме вказаний день є днем фактичного розрахунку, про що вірно зазначено судом першого суду.
Стосовно доводів апелянта ОСОБА_1 про необхідність стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату індексації грошового забезпечення за період з 25.06.2019р. по день фактичної виплати 29.07.2022р., колегія суддів зазначає про таке.
У Постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила таке: “Разом з тим ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Також Верховний Суд у постанові від 02.02.2023р. у справі № 460/10582/21 щодо аналогічних правовідносин зазначив наступне: “…Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів теж має брати до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти підходи до застосування приписів ст.ст.116,117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду…”.
Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 (далі - Порядок № 100).
п. 5, п.8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абз.3 п.2 порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи  з  виплат  за  останні  два календарні місяці роботи, що передують  місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Із змісту архівної довідки за 2019 рік видно, що грошове забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2019 становить – 15793,08 грн., за травень 2019 – 15793,08 грн.
Середньоденне грошове забезпечення становить (15793,08 + 15793,08) / 61 = 517,81 грн.
Період затримки виплати з 26.06.2019 (наступний день після звільнення) по 28.07.2022 (день, що передує виплаті) складає 1129 дні.
У зв`язку з чим, розмір середнього заробітку за час затримки Львівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 584607,49 грн (517,81 грн х 1129 календарні дні ).  
Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
У зв`язку із цим, враховуючи, що Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки порушив строки виплати індексації у розмірі 73048,18 грн., а розрахований розмір середнього заробітку складає 584607,49 грн., що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019р. у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 73048,18  грн (сума індексації грошового забезпечення яка виплачена позивачу за рішенням суду) / 584607,49 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) х 100 = 12,50 %.
Одночасно, колегія суддів звертає увагу ОСОБА_1 на те, що 19.07.2022р. діє редакція ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (12,50 %) становить: 517,81 грн. (середня заробітна плата за один день) х 12,50 % х 182 календарні дні (шість місяців) = 11780,18 грн.
Щодо вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, колегія суддів зазначає про таке.
п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року (у редакції, чинній станом на момент спірних правовідносин) встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
В п.3-п.5 цього Порядку визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що належне позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є періодичним платежем та не може вважатися доходом отриманим у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби. За змістом є штрафною санкцією яку сплачує “роботодавець за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника”. Тому, вищенаведений Порядок в спірному випадку не підлягає до застосування.
Стосовно позовних вимог у частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушення встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
ст.1,ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у Законі Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
п.п. 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
В ст.3, ст.4 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст 1-3 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017р. №21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018р. у справі №810/1092/17 та від 13.01.2020р. у справі № 803/203/17.
Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки  на виконання рішення суду від 28.05.2021р. у справі 380/4337/21 виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки у сумі 12366,20 грн. лише 12.07.2021р. 
Крім того, індексація грошового забезпечення проведена та виплачена позивачу 29.07.2022р. (на виконання рішення від 29.11.2021р. у справі №380/13853/21).
Враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.
У випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 29.04.2021р. у справі №240/6583/20).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянтів з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
В ст.242 КАС України видно, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. В іншій частині судове рішення не оскаржується.
Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки –залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року   у справі № 380/12972/22- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 15.11.2023р.