Ухвала
 
08 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 752/1058/23
провадження № 61-17143ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
 
Позов мотивований тим, що позивач від шлюбу з відповідачкою має малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб з відповідачкою розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року. Позивач зазначає, що син ОСОБА_3 проживає окремо від позивача з 29 грудня 2019 року і позивач з цієї дати сплачує аліменти на його утримання у розмірі, визначеному договором про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини від 31 січня 2020 року. Джерелом доходу позивача є заробітна плата, яку він отримує в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, де працює доцентом Навчально-наукового інституту права. У 2021 та 2022 змінився сімейний стан та істотно погіршився матеріальний стан, що вимагає зменшення розміру аліментів, визначеного договором про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини від 31 січня 2020 року. Так, 04 вересня 2021 року позивачем укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилась донька. Крім того, у зв`язку із скороченням бюджетного фінансування в умовах воєнного стану наказом ректора від 29 серпня 2022 року № 08-2571-04 викладачів Навчально-наукового інституту права Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, включно з ОСОБА_1 переведено на 0,75 ставки, що істотно скоротило доходи позивача.
 
Ураховуючи викладене, позивач просив зменшити розмір аліментів, визначений Договором про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини, укладеним 31 січня 2020 року між ним та відповідачкою, з 25% від усіх видів його доходів на 1/8 частину.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 11 250,00 грн.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року залишено без змін.
 
01 грудня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року (повне судове рішення складено 02 листопада 2023 року), у якій просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 та постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3681/16.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 
 
Окрім цього, оскаржена постанова Київського апеляційного суду ухвалена 31 жовтня 2023 року. Постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3681/16, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, ухвалена та опублікована в Єдиному державному реєстрі судових рішень після ухвалення оскарженого судового рішення. Тому посилання на указану постанову Верховного Суду не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 та постанову Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3681/16 повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. І. Крат