П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И
15 грудня 2023 року                                                                                   м. Київ
 
Справа № 756/6860/23
Провадження: № 22-ц/824/14566/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача)    Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шролик І. С.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло - Сервіс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово - комунальні послуги,
у с т а н о в и в:
 
У травні 2023 року ТОВ «Житло - Сервіс Груп» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивованим тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та споживачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які до 30.04.2023 надавалися позивачем.
Свій обов`язок з надання відповідачу послуг з утримання будинку та прибудинкової території ТОВ «Житло - Сервіс Груп» виконувало належним чином, натомість відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо своєчасної та у повному обсязі оплати за спожиті послуги, у зв`язку з чим за період з 01 квітня 2017 року по 30 квітня 2023 року виникла заборгованість у розмірі 35 912,83 грн. Оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач просить стягнути з нього інфляційну складову у розмірі 5 636,45 грн та 1 703,89 грн 3% річних.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житло - Сервіс Груп» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 43 253,17 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що між сторонами відсутні договірні відносини про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим, у позивача відсутні підстави для звернення з даним позовом до суду, позивач не є управителем будинку та не є суб`єктом надання комунальних послуг, а відповідач не є споживачем цих послуг та, ураховуючи те, що він не отримував вказаних послуг від позивача, тому і не оспорював суми нарахувань. Також зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що Розпорядження №962 від 29.09.2006 не підтверджує надання позивачем відповідачу послуг. А розрахунок розміру заборгованості за спожиті послуги містить недостовірні відомості, оскільки не підтверджений видатковими та прибутковими бухгалтерськими документами. Зокрема, відповідач вказав, що судом не було розглянуто подане ним, разом з відзивом на позов, клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, чим було порушено вимоги ст. 222 ЦПК України. Окрім того, суд у порушення вимог закону, долучив до матеріалів справи відповідь на відзив на позовну заяву, поданий з пропуском строку, встановленим судом.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року звільнено відповідача від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на судове рішення та відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Житло - Сервіс Груп» заперечило проти задоволення апеляційної скарги, судове рішення просить залишити без змін як законне та обґрунтоване, вказуючи на те, що відсутність укладеного між сторонами договору про надання житлово - комунальних послуг з урахуванням сталої практики Верховного Суду не звільняє відповідача від зобов`язання оплатити отримані послуги, від яких він не відмовлявся. Нарахування плати за спожиті послуги відповідачу проводилися згідно вартості, що обумовлена затвердженим КДМА тарифом (Розпорядження КМДА №932 від 01.08.2017), які є обов`язковими до застосування. Факт споживання житлово - комунальних послуг підтверджується частковою їх оплатою у розмірі 3 916,81 грн. З наведених підстав Товариство вважає апеляційну скаргу необгрунтованою, а викладені в ній доводи надуманими та безпідставними.
У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Ураховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення в межах доводів та вмиог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.  
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 20 липня 2007 року (а.с.16).
ТОВ «Житло-сервіс груп» є юридичною особою, яка зареєстрована 30 вересня 2005 року (а.с.9).
Згідно Розпорядження № 962 від 29 вересня 2006 року Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом житлових будинків в межах АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 », багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 передано на обслуговування та експлуатацію ТОВ «Житло-сервіс груп» (а.с. 5,6).
Отже, ТОВ «Житло-сервіс груп» до 01 травня 2023 року на відповідній правовій підставі здійснювало експлуатацію будинку по АДРЕСА_1 , а тому наділено правом, у розумінні чинного законодавства, на отримання від споживача плати за надані житлово-комунальні послуги.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 , який є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати ТОВ «Житло-сервіс груп» за спожиті житлово-комунальні послуги, незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг, а тому вважав доведеним наявність у нього заборгованості за період з 01 квітня 2017 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 35 912,83 грн. У зв`язку з простроченням оплати спожитих відповідачем житлово-комунальних послуг заявлені позивачем до стягнення 3 % річних у розмірі 1 703,89 грн та інфляційні витрати у розмірі 5 636,45 грн суд вважав обґрунтованими та правомірними. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Положення статті 526 ЦК України кореспондують, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:
1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);
3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);
4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону № 1875-IV).
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 02 листопада 2020 року у справі № 753/7790/16-ц, 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17.
Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
При цьому обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на їх споживача, який є власником майна за яким надаються послуги, або особою, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги за такою адресою. 
Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення відповідача, як споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, за які відповідач зобов`язаний був сплачувати грошові кошти, а тому факт виконання позивачем своїх зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг не може ставитись судом під сумнів.
При цьому відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.
Відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача з приводу ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, складав відповідні акти-претензії чи викликав представників позивача для перевірки кількості та/або якості наданих послуг у порядку, передбаченому законом.
Таких доказів не додано і до апеляційної скарги.
Окрім того, судом було встановлено, а відповідачем не спростовано, що ОСОБА_1 тривалий час здійснював оплату за житлово-комунальні послуги, що відображено у розрахунку за спожиті послуги та підтверджує факт користування послугами, які надає позивач.
На підтвердження заявленого розміру заборгованості позивачем було надано розрахунок заборгованості, який вірно взято судом до уваги, оскільки він містить всі необхідні дані для встановлення обставин справи та не спростований відповідачем.
Твердження відповідача про те, що розрахунок розміру заборгованості за спожиті послуги містить недостовірні відомості, оскільки не підтверджений видатковими та прибутковими бухгалтерськими документами, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначене суперечить вимогам закону.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність наявності у ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 35 912,83 грн за період з 01.04.2017 по 30.04.2023, яка підлягає стягненню з останнього на користь позивача.
Суд апеляційної інстанції вважає, що правильність нарахування наявної у відповідача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, останнім у встановленому процесуальним законом порядку не спростовано.
При цьому відповідач, вислювлючи свою незгоду із розміром заборгованості за спожиті житлово - комунальні послуги, фактично не погоджується не з самим розміром такої заборгованості, а загалом з її наявністю, безпідставно вказуючи на відсутність у нього обов`язку по сплаті за житлово - комунальні послуги через відсутність укладеного між сторонами договору на їх надання.
Як зазначено вище, відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати надані йому послуги. В будь-якому випадку, зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території, ремонту виникає внаслідок фактичного отримання власником квартири наданих житлово-комунальних послуг, а не лише внаслідок укладення відповідного договору.
Отже зважаючи на вищевказане, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , який є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язаний був своєчасно та у повному обсязі сплатити ТОВ «Житло - Сервіс Груп» за спожиті житлово-комунальні по 30.04.2023, незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Нормами Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що виконавець повинен надавати акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг споживачу.
Посилання відповідача на неналежне надання позивачем послуг по утриманню будинку та прибудинкової території не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, базується лише на припущеннях, що заборонено в силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Житло - Сервіс Груп» не є суб`єктом правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг відповідно до Закону Україні «Про житлово-комунальні послуги», колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до Розпорядження № 962 від 29 вересня 2006 року Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом житлових будинків в межах АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 » багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 передано на обслуговування та експлуатацію ТОВ «Житло - Сервіс Груп», яке до 01 травня 2023 року здійснювало експлуатацію будинку по АДРЕСА_1 , та має право у розумінні чинного законодавства, зокрема, й Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на справляння відповідної плати за надані житлово-комунальні послуги.
Що стосується заявлених позовних вимог  про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 5 636,45 грн та 3% річних за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 1 703,89 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас формулювання ст. 625 ЦК країни, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. 
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦКУ нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Оскільки заборгованість відповідача є грошовим зобов`язанням, вимоги про стягнення інфляційний збитків у сумі 5 636,45 грн та трьох процентів річних у сумі 1 703,89 грн є обгрунтованими, а висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втарт та 3% річних є законним, наданий суду розрахунок відповідачем не спростований та не ставиться судом під сумнів.
Крім того, відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідач оспорював тарифи, на підставі яких обраховувалась вартість послуг, а правомірність вказаних тарифів, у свою чергу, не є предметом даного спору.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги щодо подачі 07.07.2023 позивачем відповіді на відзив з порушенням строків, оскільки відповідач не надав доказів того, що відзив на позовну заяву Товариство отримало до 03.07.2023.
Доводи апеляційної скарги у тому, що судом не було розглянуто клопотання відповідача про огляд доказів за їх місцезнаходженням, висновків суду по суті спору не спростовують. Такі докази наявні в матеріалах справи. 
Окрім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 був присутнім у судовому засіданні 18.07.2023, діючи на власний розсуд, будь -яких клопотань не  заявив. 
Отже доказів порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, матеріали справи не містять.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції виконано вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено і оцінено докази та встановлено обставини у справі, правильно застосовано норми матеріального права, внаслідок чого ухвалено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами, положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги". 
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
В цілому доводи апеляційної скарги ґрунтуються лише  на незгоді відповідача із необхідністю сплатити вартість наданих житлово-комунальних послуг у належному йому житловому приміщенні за встановленими тарифами, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду від 18 липня 2023 року.
Апеляційний суд також ураховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року - без змін.
Питання щодо судових витрат суд вирішує у відповіданості до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки відповідача було звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на судове рішення, такі витрати суд відносить на рахунок держави.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
 П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
 
Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома
Судді                                                                                                С. М. Верланов
                                                                                                          В. А. Нежура