ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 759/6689/20-к
провадження № 51-4739км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,                          
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 
2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 червня 2023 року щодо 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин вирішив незаконно придбати наркотичні засоби з метою подальшого збуту. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконний збут наркотичних засобів, обіг яких обмежено, ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці за невстановленими обставинами, отримував від невстановленої досудовим розслідуванням особи наркотичні засоби, які в подальшому, шляхом зважування та фасування у поліетиленові пакетики, збував у м. Києві. 
30 січня 2020 року приблизно о 14:00 ОСОБА_7 , знаходячись за адресою вул. Симиренка, 7-А в м. Києві, був викритий працівниками поліції, яким добровільно видав 19 поліетиленових пакетиків із кристалоподібною речовиною світлого кольору, яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), масою 0,158 г та 9,923 г.
Апеляційний суд ухвалою від 29 червня 2021 року змінив вирок, перекваліфікував дії ОСОБА_7  з ч. 2 ст. 307 КК на ч. 2 ст. 309 КК та призначив йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк на 1 рік 6 місяців, а в іншій частині вирок суду залишив без зміни.
Верховний Суд постановою від 08 вересня 2022 року скасував ухвалу Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року і призначив новий розглядкримінального провадження щодо ОСОБА_7 у цьому суді.
Київський апеляційний суд ухвалою від 19 червня 2023 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційних скаргах:
-                   прокурор просить змінити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК вирок районного суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, виключивши з них рішення про призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК додаткового покарання у виді конфіскації всього належного йому майна на праві власності. Суть доводів сторони обвинувачення зводяться до того, що оскільки у вироку відсутні дані про наявність корисливого мотиву в засудженого під час зберігання наркотичного засобу з метою збуту, тому  районний суд необґрунтовано не врахував вимоги ч. 2 ст. 59 КК та безпідставно призначив ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна. Додає, що апеляційний суд, керуючись ч. 2 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) повинен був вийти за межі апеляційних скарг та виправити це порушення, змінивши вирок місцевого суду, оскільки цим  не погіршується становище обвинуваченого, в зв`язку з чим уважає оскаржувані судові рішення такими, що не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК;
-                   захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвели до неправильного застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а кримінальне провадження щодо його підзахисного закрити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що під оглядом місця події фактично було проведено обшук володіння обвинуваченого, а також цей огляд проведено без участі захисника та не роз`ясненням ОСОБА_7 його прав, тому, на думку захисника, цей доказ є недопустимим, оскільки під час цієї слідчої дії було порушено право на захист, і як результат цих порушень, які касатор уважає істотними, протокол огляду предметів від 31 січня 2020 року та висновки експертів від 25 березня 2020 року № 11-2/712, від 26 березня 2020 року № 11-2/726, також мають бути визнані недопустимими доказами. Додає, що апеляційний суд безпідставно відмовив стороні захисту в повторному дослідженні доказів, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК
Позиції учасників судового провадження
На касаційні скарги заперечень від учасників судового провадження не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі сторони захисту, просив її задовольнити, прокурорОСОБА_5 підтримала доводи касаційної скарги сторони обвинувачення частково, заперечила проти задоволення скарги захисника.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК), чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено, тому висловлене прохання захисником  про повторне дослідження письмових доказів до компетенції касаційного суду не входить.
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, в тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіряючи матеріали кримінального провадження, касаційний суд установив, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК (незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів у великих розмірах з метою збуту) та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви. З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд.
Зокрема, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджено показаннями самого засудженого, який хоча і не визнав вину за ч. 2 ст. 307 КК, однак під час допиту в судовому засіданні не заперечив факт вживання наркотичних засобів та вилучення в нього 19 розфасованих пакетиків з наркотиками, а також даними: протоколу огляду місця події від 30 січня 2020 року з фототаблицею та відеозаписом до нього, протоколу огляду предметів від 31 січня 2020 року (електронних вагів та ложки), вилучених протоколом огляду місця події від 30 січня 2020 року; висновками експертів від 25 березня 2020 року № 11-2/712 та від 26 березня 2020 року № 11-2/726 з ілюстративними таблицями до них.
Доводи сторони захисту про те, що протокол ОМП від 30 січня 2020 року і, як наслідок, висновки експертів від 25 березня 2020 року № 11-2/712 та від 26 березня 2020 року № 11-2/726 повинні бути визнані недопустимими доказами, оскільки, як уважає захисник, фактично проведено обшук володіння його підзахисного без ухвали слідчого судді, колегія суддів оцінює критично, з огляду на таке.
Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 30 січня 2020 року між тумбочками в загальному коридорі, біля квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 було добровільно видано 19 поліетиленових пакетів з пазовими замками з кристалоподібною речовиною світлого кольору; грошові кошти в сумі 595 гривень; електронні ваги та ложку фіолетового кольору, які в подальшому було вилучено.
За статтею 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.
В свою чергу, огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину.
Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.
Так, перевіркою матеріалів провадження встановлено, що у даному кримінальному провадженні 30 січня 2020 року був проведений огляд місця події з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується відповідним протоколом з фототаблицею та відеозаписом до нього (т. 1 а. п. 27-37). Підставою для проведення огляду місця події стало повідомлення, що надійшло до чергової частини Святошинського УП ГУНП у м. Києві про те, що було викрито громадянина ОСОБА_7 , який зберігав порошкоподібну речовину білого кольору з метою подальшого збуту.
Таким чином, така слідча дія як огляд місця події була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду. При цьому, огляд місця події проводився за участю понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яким було роз`яснено їх права та обов`язки, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, що підтверджується їх підписами, які наявні у відповідному протоколі.
Крім цього, факт добровільної видачі ОСОБА_7 працівникам поліції  19 пакетів з порошкоподібною речовиною білого кольору з подальшим їх вилученням та направленням для проведення необхідної експертизи з метою встановлення їх вмісту, підтверджується відповідною заявою, що міститься у матеріалах даного кримінального провадження (т. 1, а. п. 26).
Також колегія суддів зауважує те, що будь-яких доказів, які би обґрунтовано спростовували добровільність згоди засудженого на видачу 19 поліетиленових пакетиків із кристалоподібною речовиною світлого кольору, яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), масою 0,158 г та 9,923 г, матеріали кримінального провадження не містять.
Натомість, як слідує з протоколу огляду місця події від 30 січня 2020 року слідчим під час огляду місця події проводилось виявлення та фіксація речових доказів, які  ОСОБА_7 видав добровільно. Водночас з відеозапису зазначеної слідчої дії, який є додатком до відповідного протоколу (т. 1, а. п. 37) слідує, що обвинувачений діяв добровільно, тиску на нього не здійснювалось, будь-яких скарг чи зауважень щодо проведення зазначеної слідчої дії ним не висловлювалось, що підтверджується його особистим підписом у зазначеному протоколі.
З викладених вище підстав колегія суддів звертає увагу на необґрунтованість тверджень про те, що наркотичний засіб вилучений із порушенням процесуального порядку, оскільки його було добровільно видано ОСОБА_7 працівникам поліції та в подальшому вилучено за результатами проведення огляду місця події, що не має ознак особистого огляду та обшуку особи, а тому зазначена слідча дія могла бути проведена до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та не потребувала легалізації шляхом звернення до слідчого судді. 
Також колегія суддів уважає  необґрунтованими аргументи сторони захисту про визнання протоколу огляду місця події від 30 січня 2020 року недопустимим доказом з підстав проведення вказаної слідчої дії за відсутності захисника та не роз`яснення ОСОБА_7 його прав, оскільки  як вбачається з протоколу ОМП від 30 січня 2020 року ОСОБА_7 були роз`яснені його права, будь-яких зауважень, заперечень щодо цього від нього не надходило.
Крім того, як неодноразово наголошувалося у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, навіть обов`язкова участь захисника у кримінальному провадженні за правилами КПК, не передбачає обов`язкової участі цього захисника в усіх без винятку слідчих діях (постанова Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 476/579/18).
Таким чином, підстав уважати, що порушено право ОСОБА_7 на захист у колегії суддів немає.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .
За встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 отримали належну правову оцінку за ч. 2 ст. 307 КК. 
Із такою оцінкою погодився і суд апеляційної інстанції.
На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, у тому числі з огляду на таке.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, -  є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Суди попередніх інстанцій врахували вказані стандарти та навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту щодо відсутності в  ОСОБА_7 умислу на збут психотропних речовин.
Зокрема, районний та апеляційний суди констатували, що враховуючи розмір наркотичних засобів, вилучених у обвинуваченого, їх упакування та розфасування (19 пакетиків, масою 10, 081 г), наявність електронних вагів та ложки, свідчить про наявність у   ОСОБА_7 мети - збут наркотичних засобів.
З таким висновком погоджується і Верховний Суд і підстав уважати протилежне в колегії суддів немає.
Твердження захисника про порушення апеляційним судом засади безпосередності дослідження доказів є безпідставним.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
За приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах з доповненнями, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Отже, в контексті ст. 404 КПК наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. В ч. 2 ст. 23 цього Кодексу зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
У даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7  суд апеляційної інстанції не здійснював власної оцінки доказів, погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, а тому підстав для повторного дослідження доказів у суду не було. За таких обставин не вбачається порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів.
Інші доводи захисника, що стосуються переоцінки фактичних обставин та достовірності доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК. 
Також, на думку Суду, основне покарання, призначене місцевим судом засудженому  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 ККі залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, Суд не вбачає.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами прокурора щодо неправильного застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна у цьому провадженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
З матеріалів провадження вбачається, що судами попередніх інстанцій не встановлено у ОСОБА_7 наявності корисливого мотиву при незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту наркотичних засобів у великих розмірах, а тому застосування у цьому випадку додаткового покарання за ч. 2 ст. 307 КК у виді конфіскації майна навіть за умови, що це передбачено санкціями цієї статті як обов`язкове, є безпідставним, а тому колегія суддів вважає за необхідне виключити з вироку Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 19 червня 2023 року рішення про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання за ч. 2 ст. 307 КК у виді конфіскації всього належного йому на праві власності майна.
За таких обставин, судові рішення підлягають зміні в частині призначеного покарання, з виключенням з них рішення про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції задовольнити.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 
2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 - змінити в частині призначеного покарання.
Виключити з вироку Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 
2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 19 червня 2023 року рішення про призначення за ч. 2 ст. 307 КК ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації всього належного йому на праві власності майна.
В решті судові рішення залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                           ОСОБА_3