ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року 
м. Київ

cправа №  907/849/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.
за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Поляна"  
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2023 (суддя Андрейчук Л. В.) 
і постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 (головуючий суддя Орищин Г. В., судді Галушко Н. А., Желік М. Б.) 
у справі № 907/849/22
за первісним позовом Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"  
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Поляна",  
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Поляна", 
про усунення перешкод у користуванні власністю
і за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Поляна"
до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Поляна",
про зобов`язання вчинити певні дії, 
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Бут Д. В., відповідача - Поврозник  А.  П., Бохан  О.  С., третьої особи - Олійник  Р.  Б.)
ВСТУП
1.          Позивач звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на припинення договору про спільну діяльність, укладеного між відповідачем і третьою особою, та небажання відповідача повернути в добровільному порядку отримане раніше майно для здійснення спільної діяльності, яке належить позивачеві.
2.          Відповідач (позивач за зустрічним позовом) навпаки наполягав на тому, що договір про спільну діяльність не є припиненим, та не може бути припиненим без згоди його сторін, а відтак у зустрічному позові вказував на необхідність визнання правовідносин за договором про спільну діяльність дійсними та триваючими, просив зобов`язати позивача утриматись від вчинення дій спрямованих на порушення договірних господарських відносин за договором про спільну діяльність.
3.          Суди першої та апеляційної інстанції визнали обґрунтованими вимоги позивача за первісним позовом, та відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог.
4.          Ключовим питанням, яке постало перед Верховним Судом у цій справі є наявність або відсутність права учасника відповідно до частини 1 статті 1142 Цивільного кодексу України на односторонню відмову від подальшої участі у безстроковому договорі про спільну діяльність, який укладено до 01.01.2004, та який забороняє односторонню відмову від договору.
5.          Саме так наведене питання формулює скаржник у касаційній скарзі в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
6.          За результатом розгляду касаційної скарги, Верховний Суд погоджується з тим, як суди відповіли (позитивно) на зазначене питання, про що детально викладено нижче.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
7.          Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - позивач, ПрАТ "Укрпрофоздоровниця") звернулося до суду з позовом про усунення перешкоди у користуванні майном шляхом звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю "Аква-Поляна" (далі - відповідач, ТОВ "Аква-Поляна") нерухомого майна - цеху по розливу мінеральної води (літ. A, Б), загальною площею 1935,00 кв.м (до реконструкції будівля колишнього клубу-їдальні (колишній корпус № 4 сан. Поляна, а саме: клуб-їдальня (літ. А), загальною площею 1557,00 кв.м та склад (літ. Б), загальною площею 347,3 кв.м, які мали загальну площу 1904,3 кв.м) розташованого за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Поляна, вул. Духновича, буд.104 та повернення його позивачеві. 
8.          В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на припинення договору про спільну діяльність від 26.07.2002 №  2108080/2002-2, укладеного між ТОВ "Аква-Поляна" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Поляна" (далі - третя особа, ТОВ "Санаторій "Поляна"), та небажання відповідача повернути в добровільному порядку отримане раніше майно для здійснення спільної діяльності, яке належить позивачеві.
9.          ТОВ "Аква-Поляна" звернулося до суду із зустрічною позовною заявою про визнання правовідносин за договором про спільну діяльність від 26.07.2002 №  2108080/2002-2, укладеним між ТОВ "Аква-Поляна" і ТОВ "Санаторій "Поляна", дійсними та триваючими та про зобов`язання ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" утриматись від вчинення дій спрямованих на порушення договірних господарських відносин за договором про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2. 
10.          За твердженням позивача за зустрічним позовом, ТОВ "Санаторій "Поляна" вчинило конклюдентні дії, котрі свідчать про намір продовжити правовідносини за договором. Зокрема, відповідач (позивач за зустрічним позовом) вказує, що ТОВ "Санаторій "Поляна" підписало протокол розподілу дивідендів за договором про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 за перший квартал 2022 року з чітким зазначенням періоду з 01.01.2022 по 31.03.2022 року; ТОВ "Санаторій "Поляна" без будь-яких заперечень прийняло всю суму належних йому дивідендів відповідно до підписаного протоколу; ТОВ "Санаторій "Поляна" навіть після 07.03.2022 регулярно продовжувало відпускати мінеральну воду за договором на відпуск мінеральної води та договором про спільну діяльність, укладеними з ТОВ "Аква-Поляна".
Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень
11.          Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2023, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2023, первісні позовні вимоги задоволено в повному обсязі: зобов`язано ТОВ "Аква-Поляна" звільнити нерухоме майно - цех по розливу мінеральної води (літ. А, Б), загальною площею - 1935,00 кв.м (до реконструкції будівля колишнього клубу-їдальні (колишній корпус №4 сан. Поляна, а саме: клуб-їдальня (літ. А), загальною площею 1557,00 кв.м та склад (літ. Б), загальною площею 347,3 кв.м, які мали загальну площу 1904,3 кв.м) розташований за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Поляна, вул. Духновича, буд. 104 та повернути його позивачеві; в задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
12.          При ухваленні оспорюваних рішень, суди виходили, зокрема, з такого.
13.          Так, суди встановили, що спірне майно зареєстроване на праві власності за ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", а цех по розливу мінеральної води (літ. A, Б), загальною площею 1935,00 кв.м, утворився в результаті реконструкції будівлі колишнього клубу-їдальні (колишній корпус № 4 сан. Поляна, а саме: клуб-їдальня (літ. А), загальною площею 1557,00 кв.м та склад (літ. Б), загальною площею 347,3  кв.м, які мали загальну площу 1904,3 кв.м), тобто є одним і тим же об`єктом нерухомого майна.
14.          Суди встановили, що пункт 1.8 договору про спільну діяльність від 26.07.2002 № 2108080/2002-2 є нікчемним в силу закону, та на підставі статей 1141, 1142 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшли висновку, що договір про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 припинився 29.03.2022, тобто через три місяці з моменту отримання ТОВ "Аква-Поляна" листа ТОВ "Санаторій "Поляна" про відмову від подальшої участі у договорі простого товариства.
15.          Ураховуючи факт припинення договору про спільну діяльність та, відповідно, користування спірним майном без згоди власника цього майна (ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", за яким зареєстроване право власності), наявні підстави для повернення майна його власнику - позивачеві відповідно до статті 391 ЦК України.
16.          Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суди констатували, що договір про спільну діяльність від 26.07.2002 № 2108080/2002-2 припинився 29.03.2022, а наявні в матеріалах справи докази (лист від 17.10.2022 №553 та лист від 22.08.2022 №217) переконливо свідчать про дотримання ТОВ "Санаторій "Поляна" послідовної позиції щодо припинення договору про спільну діяльність. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання правовідносин за договором про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2, укладеним між ТОВ "Аква-Поляна" і ТОВ "Санаторій "Поляна", дійсними та триваючими.
17.          У задоволенні позовної вимоги за зустрічним позовом про зобов`язання ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" утриматись від вчинення дій, спрямованих на порушення договірних господарських відносин за договором про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2, суди відмовили, оскільки ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" не було стороною договору про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 та, враховуючи припинення спірного договору про спільну діяльність, відсутній факт порушення права позивача за зустрічним позовом, як передумови для звернення до суду для його захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову в цій частині.
Касаційна скарга
18.          Не погодившись із прийнятими рішеннями, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних вимог відмовити повністю, а зустрічний позов ТОВ "Аква-Поляна" - задовольнити в повному обсязі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
19.          ТОВ "Аква-Поляна" не погоджується з оскаржуваними рішеннями, оскільки вважає, що вони прийняті з такими порушеннями матеріального та процесуального права.
20.          Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму статті 391 ЦК України, без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цієї статті у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №922/3166/20, внаслідок чого дійшли неправильного висновку про можливість задоволення негаторного позову у даній справі (п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)).
21.          Скаржник наголошує, що цех по розливу мінеральної води (літ. A, Б), загальною площею 1935,00 кв.м, створено в результаті спільної діяльності та не погоджується з висновками судів про те, що ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" є титульним володільцем вказаного нерухомого майна, а також вказує, що правовідносини щодо користування вказаним майном є договірними, що виключає застосування статті 391 ЦК України.
22.          Висновок судів попередніх інстанцій про нікчемність пункту 1.8 договору про спільну діяльність, а відтак припинення договору па підставі статей 1141 та 1142 ЦК України, зроблений внаслідок неправильного застосування норми частини 1 статті 58 Конституції України та без урахування висновків Верховного Суду України щодо застосування вказаної норми, викладених у постанові від 22.02.2017 у справі №  6-2705цс16 (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України).
23.          Скаржник зазначає, що договір про спільну діяльність №2108080/2002-2 укладений 26.07.2002 року в період дії ЦК УРСР 1963 року. Норми, що регулювали правовідносини, які виникли з договору про спільну діяльність (договору про сумісну діяльність) містилися у главі 38 ЦК УРСР 1963 року (статті 430 - 434) і не передбачали жодних умов щодо односторонньої відмови учасника від подальшої участі в такому договорі, а отже сторони цілком правомірно включили до нього пункт 1.8, та погодили відсутність у них права на односторонню відмову від подальшої участі у вказаному договорі. 
24.          Водночас, в оскаржуваних рішеннях суди попередніх інстанцій дійшли висновку про нікчемність пункту 1.8 договору про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2, що обмежував право учасників па односторонню відмову від безстрокового договору про спільну діяльність, на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 1142 ЦК України, а також визнали за учасником даного договору про спільну діяльність права на односторонню відмову від подальшої участі у договорі на підставі абз. 1 ч.  1 ст. 1142 ЦК України, незважаючи на те, що вказаний договір був укладений до набрання чинності ЦК України, тобто, по суті, суди надали вказаним нормам зворотної сили всупереч положенням ч. 1 ст. 58 Конституції України.
25.          Окрім того, скаржник наголошує, що суди попередніх інстанції допустили можливість визнання правочину нікчемним на підставі норм, які на момент вчинення правочину не діяли (ст.ст. 215, 1142 ЦК України тощо), що свідчить про надання судами цим нормам ЦК України зворотної сили.
26.          Скаржник також наголошує на тому, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 5, ч.  1 ст.  216, ч. 1 ст. 1141, ч. 1 ст. 1142, п.п. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також норми ч. 1 ст. 18 Закону України "Про інвестиційну діяльність" у їх взаємозв`язку у подібних правовідносинах, а саме - щодо наявності  /  відсутності права учасника відповідно до ч. 1 ст. 1142 ЦК України на односторонню відмову від подальшої участі у безстроковому договорі про спільну діяльність, який укладено до 01.01.2004, та який забороняє односторонню відмову від договору (п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України).
27.          Відповідач зазначає, що: 
(1)          абзац 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК  України стосується так званих "триваючих" правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, але тривають і після набрання ним чинності, водночас договір про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 не передбачав право сторін на односторонню відмову від подальшої участі у договорі, а відтак це право у сторін договору не виникало до набрання чинності ЦК України та не може продовжувати існувати після набрання ним чинності; 
(2)          ЦК України розрізняє поняття "відмова від договору" та "розірвання договору", а відтак наявні всі підстави вважати, що законодавець свідомо у пункті 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не поширив дію положень ЦК України щодо відмови від договорів (в тому числі односторонньої відмови від договорів) на договори, що були укладені до 01.01.2004 і продовжують діяти після цієї дати, з огляду на це, відсутні підстави для застосування норми ч. 1 ст. 1142 ЦК України до договору про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 з посиланням на положення пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України; 
(3)          одностороння відмова ТОВ "Санаторій "Поляна" від подальшої участі у договорі про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 на підставі статті 1142 ЦК  України, порушує гарантії, передбачені ч. 1 ст. 18 Закону України "Про інвестиційну діяльність", а також підриває визначеність та стабільність відносин, які виникли між сторонами з цього договору, що, в свою чергу, порушує легітимні очікування ТОВ "Аква-Поляна" щодо продовження дії цього договору як інвестора, який сподівався на продовження господарської діяльності на базі відповідного об`єкта інвестування з метою задоволення своїх майнових інтересів;
(4)          суди визнали нікчемним пункт 1.8 договору про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 1142 ЦК України, хоч ця норма не набрала чинності на момент укладення вказаного правочину, що згідно з ч.  1 ст.  215 ЦК України виключало можливість її застосування в даному випадку.
28.          Окрім того, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій проігнорували факт наявності ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №757/12536/23-к про накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження та користування нерухомим майном належним ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", в тому числі й спірного об`єкта нерухомості, та передачі такого майна в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - Національне агентство), внаслідок чого суди прийняли рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі (п.  4 ч.  2 ст.  287, п.  8 ч.  1 ст.  310 ГПК України).
Узагальнені доводи інших учасників справи
29.          ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" подало відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги. Позивач зазначає, що наведена скаржником судова практика не є релевантною з огляду на неподібність правовідносин. Зазначає, що висновки судів щодо застосування статті 391 ЦК України відповідають правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 25.05.2023 у справі №  924/1351/20 (924/214/22). Вказує, що не зважаючи на те, що договір про спільну діяльність укладений до набрання чинності відповідних норм ЦК України, при регулюванні відносин щодо розірвання (односторонньої відмови від договору), які виникли після набрання ним чинності, а саме у грудні 2021 року, підлягає застосуванню саме вказана імперативна норма, яка передбачає безумовне право на відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства і це право, закріплене нормою закону, що носить обов`язковий характер, не може бути обмежене положенням договору (пунктом 1.8). Право ТОВ "Санаторій Поляна" на односторонню відмову від договору про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2 прямо передбачено законом (ст. 1142 ЦК України), що відповідає вимогам статті 525 ЦК України. Окрім того, позивач наголошує, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідач не посилався на необхідність застосування у спірних правовідносинах статті 58 Конституції України, статті 18 Закону України "Про інвестиційну діяльність", і лише у касаційній скарзі відповідач почав посилатися на відповідні норми. Окрім того, позивач наголосив, що наявність ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №757/12536/23-к в жодному разі не позбавляє ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" права звертатися з позовом про захист права власності до незаконного користувача майна, що безпідставно утримує нерухоме майно після припинення договору про спільну діяльність. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
30.          Третя особа також подала відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги з аналогічних підстав. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
31.          26.07.2002 між Дочірнім підприємством "Санаторій "Поляна" Закритого акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (правонаступником якого є ТОВ "Санаторій "Поляна") і Дочірнім підприємством "Аква-Поляна" Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумаф" (правонаступником якого є ТОВ "Аква-Поляна"), укладено договір про спільну діяльність №2108080/2002-2 (далі - договір про спільну діяльність), за змістом якого сторони дійшли згоди організувати спільну інвестиційну діяльність шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти в сфері проведення реконструкції та модернізації спальних корпусів лікувально-оздоровчого комплексу санаторію "Поляна", виробництва, розливу і реалізації мінеральної води, а також для досягнення наступних спільних господарських цілей: розширення додаткових видів послуг, підвищення рівня обслуговування, збільшення кількості відпочиваючих; задоволення попиту споживачів на якісну мінеральну воду з лікувальними властивостями; одержання прибутку.
32.          Пунктом 1.7 договору про спільну діяльність передбачено, що договір набирає сили з дати його підписання і є безстроковим.
33.          Пунктом 2.3 договору про спільну діяльність передбачено, що санаторій має право вийти з числа учасників у порядку і на умовах, передбачених даним договором.
34.          Пункт 1.8 договору про спільну діяльність встановлює, що дія договору може бути припинена тільки за письмовою згодою сторін. Одностороння зміна умов договору або одностороння відмова від виконання зобов`язань за договором не допускається.
35.          Згідно з наявними в матеріалах справи додатку №3 до договору про спільну діяльність та доповнення до договору про спільну діяльність від 15.08.2002, у спільну діяльність передбачено внесення, зокрема, всього колишнього корпусу №  4 в складі будівлі колишньої клуб-їдальні літ. А з прибудовою літ. Б, власником яких є ПрАТ "Укрпрофоздоровниця".
36.          У 2003 році проведена реконструкція існуючого корпусу №  4 ДП "Санаторій "Поляна" під цех для розливу мінеральної води з прибудовою складу готової продукції та прохідної, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією акта державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням Голови Свалявської районної державної адміністрації №24 від 27.01.2004.
37.          З наявного в матеріалах справи технічного паспорта, виготовленого станом на 24.05.2021 на замовлення ТОВ "Аква-Поляна", вбачається, що площа цеху по розливу мінеральної води (літери А, Б) складає 1935,0  кв.м.
38.          При цьому факт реконструкції клубу-їдальні (літ. А'), загальною площею 1557,00 кв.м та складу (літ. Б), загальною площею 347,3 кв.м у цех по розливу мінеральної води (літ. A, Б), загальною площею - 1935,00 кв.м підтверджується наявним у матеріалах справи висновком від 24.05.2021 №  01, складеним експертом інженером з інвентаризації нерухомого майна ФОП Головнич С.  С.
39.          18.02.2004 колишня клуб-їдальня загальною площею 1904,3 кв.м (будівля колишнього клубу-їдальні літ А з прибудовою літ. Б), яка належить на праві власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", у відповідності до договору оренди №  2108080/2004-5 була передана в оренду ТОВ "Аква-Поляна" для використання під цех розливу мінеральної води.
40.          Згодом, 31.03.2010, після завершення договору оренди, будівля колишнього клубу-їдальні літ А з прибудовою літ. Б загальною площею 1904,3 кв.м за актом приймання-передачі повернута ДП "Санаторій "Поляна".
41.          З наявної в матеріалах справи копії акта приймання-передачі вбачається, що 01.04.2010 ТОВ "Аква-Поляна" прийняло будівлю колишнього клубу-їдальні літ. А з прибудовою літ. Б загальною площею 1904,3 кв.м, як внесок ДП "Санаторій "Поляна" у відповідності з умовами договору про спільну діяльність.
42.          Вказані обставини визнаються та не заперечуються сторонами у справі.
43.          23.06.2021 Наглядовою радою ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" прийнято рішення №Р18-18, згідно з яким надано згоду ДП "Санаторій "Поляна" на розірвання договору про спільну діяльність.
44.          02.12.2021 року ТОВ "Санаторій "Поляна" направило на адресу ТОВ "Аква-Поляна" заяву про відмову від подальшої участі у договорі простого товариства, в якій повідомлялося про односторонню відмову ТОВ "Санаторій "Поляна" від подальшої участі у безстроковому договорі про спільну діяльність та, відповідно, про припинення дії даного договору після спливу трьохмісячного терміну з дня отримання відповідної заяви, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією заяви та поштовою квитанцією від 02.12.2021 про направлення поштового відправлення №8931300421965 на адресу ТОВ "Аква-Поляна".
45.          Згідно з наявною в матеріалах справи роздруківкою з сайту Укрпошти поштове відправлення №8931300421965 вручене ТОВ "Аква-Поляна" 29.12.2021, що не заперечується представником ТОВ "Аква-Поляна". Проте, ТОВ "Аква-Поляна" в зустрічному позові та в апеляційній скарзі зазначає про отримання вказаної заяви 08.12.2021.
46.          15.06.2022 наказом №65 голови правління ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" створено комісію з представників ПрАТ "Урпрофоздоровниця" та ТОВ "Санаторій "Поляна" для організації процедури повернення майна переданого у спільну діяльність. 16.06.2022 ТОВ "Аква-Поляна" вручено лист-попередження про те, що 20.06.2022 буде проводитись процедура повернення майна.
47.          20.06.2022 о 12.00 члени комісії прибули на територію ТОВ "Аква-Поляна" з метою проведення процедури повернення майна, переданого у спільну діяльність. Згідно з актом комісії від 20.06.22, встановлено, що не дивлячись на надання підтверджуючих документів щодо права власності ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" на майно та завчасне попередження про необхідність повернення майна раніше переданого у спільну діяльність, директор ТОВ "Аква-Поляна" протиправно відмовився повертати належні ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" будівлі, а саме клуб-їдальню (літ. А') та складу (літ. Б), що були реконструйовані у цех для розливу мінеральної води (літ. A, Б).
48.          Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, в провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа №907/438/21 за позовом ТОВ "Аква-Поляна" до ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" і ТОВ "Санаторій "Поляна" з предметом позову - визнання права власності, зокрема, на цех для розливу мінеральної води (літ. A, Б), загальною площею 1935,00кв.м (до реконструкції будівля колишнього клубу-їдальні (колишній корпус № 4 сан. Поляна, а саме: клуб-їдальня (літ. А'), загальною площею 1557,00 кв.м та склад (літ. Б), загальною площею 347,3 кв.м, які мали загальну площу 1904,3 кв.м) розташований за адресою: 89313, Закарпатська область, Мукачівський район, с. Поляна, вул.  Духновича, буд.104.
49.          Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2022 у справі №907/438/21, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.05.2022 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 20.09.2022, в задоволенні позовних вимог ТОВ "Аква-Поляна" відмовлено.
50.          Водночас, при розгляді справи №907/438/21 судами було встановлено наступне:"... власником внесеного відповідачем-1 (прим. ДП "Санаторій "Поляна") у спільну діяльність майна було і є ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" (до перейменування ЗАТ "Укрпрофоздоровниця")". Судами також встановлено, що право власності на спірне майно, наявне у відповідача-2, не припинялося, а отже відсутні правові підстави для позбавлення його такого права. Крім цього, відповідач не надав суду доказів набуття ним права власності на спірні об`єкти нерухомості (цех по розливу мінеральної води (літ. A, Б) площею 1 935,00 кв.м та вбудовані приміщення ресторану ТОВ "Аква-Поляна" площею 202,9 кв.м), яке могло би бути захищено судом на підставі приписів ст. 392 ЦК України. При цьому аналіз змісту договору про спільну діяльність від 26.07.2002 №2108080/2002-2, не дає підстав для висновку, що ним передбачено виникнення у позивача права власності (зокрема, і спільної часткової власності, а тим більше приватної) на реконструйовані в процесі реалізації спільної діяльності будівлі та приміщення. Доводи апеляційної скарги про те, що договір про спільну діяльність погоджено ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не змінює статусу цього майна, власником якого є ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", і відповідно не могло перейти у спільну часткову власність.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду попередньої інстанції
51.          Згідно з частинами 1 - 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
52.          Судові рішення у справі оскаржуються відповідачем з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
53.          Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
54.          Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: 
-          суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
-          спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
55.          Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
56.          При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
57.          Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
58.          Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
59.          Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
60.          Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що відповідач не погоджується з діями третьої особи щодо односторонньої відмову ТОВ "Санаторій "Поляна" від подальшої участі у безстроковому договорі про спільну діяльність та не бажає повернути передане третьою особою у якості внеску в спільну діяльність нерухоме майно, яке належить на праві власності позивачеві. У зв`язку із цим, позивач звернувся з первісним позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення ТОВ "Аква-Поляна" цього нерухомого майна та повернення його позивачеві. Відповідач, у свою чергу, подав зустрічний позов у якому наполягає на продовженні договірних правовідносин.
61.          Водночас, у справі №  922/3166/20 правовідносини стосувалися вимог про розірвання договору оренди землі, укладеного між позивачем і відповідачем; усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою територіальної громади м.  Харкова, шляхом демонтажу споруд торговельного призначення, які самовільно побудовані на цій земельній ділянці; зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради земельну ділянку з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.
59.1.          Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02.11.2022 у справі №  922/3166/20, на яку посилається скаржник, вказала, що: позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у пункті 3 частини 2 статті 16 ЦК України, - припинення дії, яка порушує право. Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Однієї з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин. Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів. З наведеного Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що позов про розірвання договору оренди земельної ділянки належить до зобов`язально-правових способів захисту, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини та відступила від висновків Верховного Суду про те, що позовна вимога про розірвання договору оренди землі є негаторним позовом.
59.2.          Натомість у цій справі №  907/849/22 вимога про розірвання договору не заявлена, а позивач просить усунути перешкоди у користуванні майном, оскільки відповідач відмовляється повернути майно, що є внеском у спільну діяльність після припинення договору про спільну діяльність між відповідачем і третьою особою. Обставин щодо наявності між позивачем і відповідачем договірних відносин, в разі припинення яких, у відповідача виникав би обов`язок повернути позивачеві орендоване майно в придатному для використання стані в цій справі, яка розглядається, на відміну від справи № 922/3166/20, не встановлено. А тому відсутні підстави стверджувати про подібність правовідносин у цих двох справах.
59.3.          У справі № 922/3166/20 вимоги позивача про повернення земельної ділянки до земель запасу є похідною від вимоги про розірвання договору оренди. Аналогічно як і вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою територіальної громади шляхом демонтажу споруд торговельного призначення, які розташовані на вказаній земельній ділянці, є похідною від двох перших. Звідси Велика Палата Верховного Суду з посиланням на приписи умов договору оренди землі, статті 152 Земельного кодексу, статті 24 Закону України "Про оренду землі" та на наявність підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки і повернення земельної ділянки, погодилася з висновком апеляційного господарського суду про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити демонтаж незаконно збудованих об`єктів. При цьому, вказала, що помилкове посилання позивача у позовній заяві на статтю 391 ЦК України як правову підставу для таких вимог не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.
59.4.          У цій же справі № 907/849/22 вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення ТОВ "Аква-Поляна" цього нерухомого майна та повернення його позивачеві не є похідною від вимоги про розірвання договору. При цьому, доводи відповідача про те, що правовідносини за договором не є припиненими та тривають не знайшли свого підтвердження під час розгляду цієї справи. Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що правовідносини між ним і позивачем є договірними, оскільки відповідних обставин у цій справі не встановлено (договір про спільну діяльність укладений між відповідачем і третьою особою).
59.5.          Доводи відповідача про те, що спірний об`єкт нерухомості є відмінним від того, який передавався третьою особою у спільну діяльність з посиланням на приписи статей 331, 332 ЦК України, спрямовані на переоцінку вже оцінених судами фактичних обставин справи в частині належності спірного об`єкта нерухомості позивачеві на праві власності, що до повноважень суду касаційної інстанції в силу приписів статті 300 ГПК України не входить. При цьому, як установлено судами, доводи відповідача з посиланням на приписи статей 331, 332 ЦК України щодо створення в результаті спільної діяльності нового об`єкта нерухомості, право власності на який повинне бути визнане за відповідачем, уже були предметом розгляду в іншій справі №  907/438/21.
62.          За вказаних міркувань посилання ТОВ "Аква-Поляна" в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №  922/3166/20 колегією суддів визнаються безпідставними та необґрунтованими.
63.          Стосовно посилань скаржника на постанову Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі №  6-2705цс16, Суд зазначає, що правовідносини в наведеній справі стосувалися визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, а також додаткових угод до них.
61.1.          Суд першої інстанції у цій справі у зв`язку із задоволенням позовних вимог наклав арешт на квартиру позивача в порядку статті 1057-1 ЦК України.
61.2.          Верховний Суд України у своїй постанові у справі №  6-2705цс16 з урахуванням статті 58 Конституції України вказав, що норми Закону №  5405-VI від 02.10.2012, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 04.11.2012, тобто після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено 24.04.2008 та додаткового договору до нього від 01.09.2009, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.
61.3.          У цій же справі № 907/849/22 висновки судів про припинення правовідносин за договором про спільну діяльність зумовлені застосуванням статті 1142 ЦК України в сукупності із пунктами 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що є відмінним правовим регулюванням правовідносин розірвання договору, який був укладений під час дії норм ЦК УРСР, та продовжив діяти після набрання чинності ЦК України, від правовідносин, що склалися у справі № 6-2705цс16.
61.4.          З наведеного слідує, що як і у випадку із справою, що аналізувалася вище, правовідносини у справі № 6-2705цс16 не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами у справі, що розглядається.  
64.          За викладеного посилання ТОВ "Аква-Поляна" в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України на постанову Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 6-2705цс16 колегією суддів не приймаються і визнаються необґрунтованими.
65.          В частині неподібності правовідносин у наведених справах з правовідносинами у справі №  907/849/22, Суд також вважає слушними доводи відзивів на касаційну скаргу позивача і третьої особи.
66.          За таких обставин, Верховний Суд зазначає, що наведена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України не знайшла підтвердження під час касаційного розгляду справи.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України
67.          Правовідносини у цій справі виникли на підставі договору про спільну діяльність, укладеного під час дії норм ЦК УРСР. За умовами цього договору сторони погодили організувати спільну інвестиційну діяльність, шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти у сфері проведення реконструкції та модернізації спальних корпусів лікувально-оздоровчого комплексу санаторію "Поляна", виробництва, розливу і реалізації мінеральної води, а також для досягнення інших спільних господарських цілей. Договір укладено безстроково (пункт 1.7). Дія договору може бути припинена тільки за письмовою згодою сторін. Одностороння зміна умов договору або одностороння відмова від виконання зобов`язань за договором не допускається (пункт 1.8).
68.          3 01.01.2004 набрав чинності ЦК України 2003 року, відповідно до пункту 4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
69.          Таким чином, враховуючи, що права і обов`язки сторін, які виникли з договору про спільну діяльність, продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, до правовідносин, які виникли з цього договору, слід застосовувати положення ЦК України. Наведене правове регулювання узгоджується з висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними в постанові від 07.12.2018 у справі №  908/2014/17.
70.          Колегія суддів зазначає, що в наведеній справі № 908/2014/17 правовідносини стосувалися передачі майна у зв`язку із припиненням договору позички, укладеного під час дії ЦК УРСР, положення якого не містили умову про одностороннє розірвання, водночас, вказаний договір позички розірваний користувачем в односторонньому порядку на підставі частини 1 статті 834 ЦК України, положення якої передбачають, що користувач за договором позички має права повернути майно, яке було передане у позичку, у будь-який час до закінчення строку дії цього договору.
71.          Наведене свідчить, що зміст спірних правовідносин у справі № 908/2014/17 та в цій справі № 907/849/22 зводиться до обставин припинення договорів, укладених під час дії ЦК УРСР, та які продовжили свою дію після набрання чинності ЦК України. При цьому ключовим спільним моментом правовідносин у цих двох справах є те, що положення вказаних договорів не містили умов щодо односторонньої відмови від правочину, втім законодавство, що діяло на момент припинення правовідносин за цими договорами (у даному випадку статті 834 і 1142 ЦК України) дозволяло одностороннє припинення правовідносин в силу специфіки їх регулювання, а тому колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 07.12.2018 у справі № 908/2014/17, та не вбачає підстав для відступу від цих висновків.
72.          Звідси, доводи скаржника про неправильне застосування судами приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суперечать висновкам об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.12.2018 у справі № 908/2014/17. Натомість суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що незважаючи на те, що договір про спільну діяльність укладений під час дії норм ЦК УРСР, порядок припинення дії даного договору, на момент відмови третьої особи від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства, регулюється нормами чинного ЦК України.
73.          Вказаним також спростовуються посилання відповідача на неправильне застосування судами статті 58 Конституції України, статей 1141, 1142 ЦК України.
74.          Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що "відмова від договору" та "розірвання договору" є різними поняттями, а відтак пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не поширив дію положень ЦК України щодо відмови від договорів (в тому числі односторонньої відмови від договорів) на договори, що були укладені до 01.01.2004 і продовжують діяти після цієї дати, з огляду на таке.
75.          У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).
76.          Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 08.09.2021 у справі № 727/898/19, у цивільному законодавстві закріплено конструкцію "розірвання договору" (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання "відмова від договору" (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
77.          Так, пунктом 4 частини 1 статті 1141 ЦК України передбачено, що договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників.
78.          Наведений пункт 4 частини 1 статті 1141 ЦК України узгоджується із викладеним у статті 1142 ЦК України регулюванням відмови учасника від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства та розірвання строкового договору, відповідно до якого, учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства, або учасник договору простого товариства, укладеного на визначений строк, або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова, має право вимагати розірвання договору у відносинах з іншими учасниками через поважну причину з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, завданих розірванням договору.
79.          Отже, наведені два випадки припинення договору простого товариства передбачають можливість відмови учасника від подальшої участі у безстроковому договорі або права учасника вимагати розірвання строкового договору (або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова) через поважну причину, що узгоджується з положеннями статті 651 ЦК України, а тому доводи скаржника про те, що право учасника на "відмову від договору" простого товариства, передбачене ч.1 ст. 1142 ЦК України, не підпадає під конструкцію "розірвання договору" визнаються необґрунтованими.
80.          Звідси, необґрунтованими є твердження відповідача про те, що одностороння відмова від правочину (зокрема, передбачена статтями 1141 і 1142 ЦК України) не охоплюється поняттям "розірвання договору", оскільки вони (твердження) суперечать наведеному вище висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 08.09.2021 у справі № 727/898/19. Більше того, відповідні доводи скаржника прямо спростовуються змістом частини 3 статті 651 ЦК України.
81.          Безвідносно до викладеного, посилання скаржника на неправильне застосування пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України взагалі не мають вирішального значення для правильного вирішення цього спору, оскільки відповідно до наведеного вище висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.12.2018 у справі № 908/2014/17, до правовідносин, які виникли з договору про спільну діяльність, слід застосовувати положення ЦК України в силу положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
82.          Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі, зокрема, відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників.
83.          Порядок виходу учасника з простого товариства шляхом відмови від подальшої участі у договору простого товариства та розірвання договору визначений нормами статті 1142 ЦК України, яка встановлює, що учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніше ніж за три місяці до виходу з договору. Умова про обмеження права на відмову від безстрокового договору простого товариства є нікчемною (частина 1 статті 1142 ЦК України).
84.          Врахувавши положення статей 1141, 1142 ЦК України, суди дійшли висновку про те, що договір про спільну діяльність припинився 29.03.2022, тобто через три місяці з моменту отримання ТОВ "Аква-Поляна" листа ТОВ "Санаторій "Поляна" про відмову від подальшої участі у договорі простого товариства.
85.          При цьому, суди виходили із того, що у ТОВ "Санаторій "Поляна" наявне право односторонньої відмови від подальшої участі у договорі простого товариства з попереднім повідомленням про це інших учасників спільної діяльності не пізніше ніж за три місяці до виходу з договору, в силу вказівки закону (ст. 1142 ЦК України), що відповідає вимогам статті 525 ЦК України.
86.          Колегія суддів зазначає, що безвідносно до висновків судів про нікчемність в силу абз. 2 ч.  1 ст.  1142 ЦК України пункту п. 1.8 договору про спільну діяльність, який обмежує право на односторонню відмову від договору, висновки судів щодо наявності у ТОВ "Санаторій "Поляна" права на відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства обґрунтовані посиланням на відповідні приписи законодавства (частина 1 статті 1142 ЦК України), а тому незгода скаржника з тим, що за висновками судів пункт п. 1.8 договору про спільну діяльність є нікчемним, не має вирішального значення для правильного вирішення спору.
87.          Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
88.          Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. 
89.          Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
90.          Відповідач в ході касаційного розгляду справи не довів неправильного застосування судами ч.  1 ст. 58 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 5, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 1141, ч.  1 ст.  1142, п.п. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та не спростував у передбаченому процесуальним законом порядком висновків судів про наявність у ТОВ "Санаторій "Поляна" права на відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства  на підставі ч.1 ст. 1142 ЦК України.
91.          Водночас колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ствердно відповідає на поставлене скаржником питання щодо застосування частини 1 статті 1142 ЦК України та зазначає про наявність у учасника, відповідно до частини 1 статті 1142 ЦК України, права відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства, укладеному до набрання чинності ЦК України, та умовами якого не було передбачено права на односторонню відмову від договору. 
92.          Разом з тим, як слушно наголошують позивач і третя особа у відзивах на касаційну скаргу, відповідач під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій не обґрунтовував свої заперечення посиланнями на приписи частини 1 статті 18 Закону України "Про інвестиційну діяльність", а також на те, що його права на участь у простому товаристві підлягають захисту з урахуванням вимог вказаного Закону, що з урахуванням конструкції п.3 ч. 2 ст. 287 ГПК України не свідчить про наявність у Верховного Суду підстав для формулювання висновку щодо вказаної норми права (зворотний підхід порушуватиме принципи змагальності і диспозитивності господарського судочинства). 
93.          Безвідносно до викладеного, висновок, який, на думку скаржника, має сформувати Верховний Суд, стосується питання застосування частини 1 статті 1142 ЦК України в контексті виникнення у третьої особи права на вихід із безстрокового договору простого товариства, проте, наведене скаржником обґрунтування застосування статті 18 Закону України "Про інвестиційну діяльність" стосується "стабільності умов договору про спільну діяльність", що за наведених вище у цій постанові висновків на застосування частини 1 статті 1142 ЦК України не впливає. Більше того, запропонований скаржником підхід до застосування зазначеної норми порушував би засади рівності (рівні права, рівний захист, рівноправний режим) учасників правовідносин, які регулюються цим законом.
94.          За таких обставин доводи касаційної скарги, обґрунтовані посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України, також не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України
95.          Доводи відповідача щодо незалучення до участі в цій справі Національного агентства, з посиланням на наявність ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №757/12536/23-к, вже були розглянуті судом апеляційної інстанції, який вказав, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач за первісним позовом в ході розгляду цієї справи до суду першої інстанції не заявляв відповідного клопотання з обґрунтуванням необхідності залучення третьої особи. Крім цього, вказав, що право власності на спірне нерухоме майно за наслідком розгляду цієї справи, як було так і залишається за позивачем.
96.          Колегія суддів вважає слушними доводи відзивів позивача і третьої особи про те, що наявність ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №757/12536/23-к в жодному разі не позбавляє ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" права звертатися з позовом про усунення перешкод у користуванні майном. Рішення про зобов`язання ТОВ "Аква-Поляна" повернути ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" нерухоме майно, не виводить це майно з під арешту, і, відповідно, суд не приймав рішення про права, інтереси та (або) обов`язки Національного агентства. Тим більше, треба врахувати, що Національне агентство не є особою, яка безпосередньо здійснює володіння, користування та розпорядження відповідним нерухомим майном на підставі ухвали суду про передання майна в управління, оскільки безпосереднє управління майном здійснюють визначені за результатами конкурсу юридичні особи або фізичні особи - підприємці на підставі укладеного з Національним агентством договору управління майном.
97.          Доводи касаційної скарги щодо незалучення до участі у справі Національного агентства наведеного вище не спростовують, зводяться до цитування норм Закону України Про Національне агентство і є декларативними, втім, це не є належним обґрунтуванням ухвалення судом рішення про права і обов`язки цієї особи, а тому доводи скаржника про наявність підстав для скасування судових рішень з підстав, передбачених п.  8 ч.  1 ст. 310 ГПК України, визнаються безпідставними і відхиляються.
98.          Усі інші доводи касаційної скарги відповідача підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду, передбачені статтею 300 ГПК України, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
99.          Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
100.          Оскільки після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Аква-Поляна" на підставі, передбаченій пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, виявилося, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, Верховного Суду України, на які послався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження необхідно закрити на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
101.          Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
102.          Враховуючи наведені положення Закону та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача у цій справі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішила, що подана ТОВ "Аква-Поляна" касаційна скарга, з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Водночас прийняті у справі рішення і постанова відповідають правовим нормам, а тому не можуть бути змінені чи скасовані.
Розподіл судових витрат
103.          Судові витрати в силу вимог статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження у справі № 907/849/22 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Поляна" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 і рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2023 в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. У решті касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Поляна" залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 і рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2023 у справі № 907/849/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          О. В. Случ 

Судді                                                                                                    Н. О. Волковицька

                                                                                                    С. К. Могил