ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
29 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 607/23063/21
провадження № 61-9214св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - | Ступак О. В., |
суддів: | Білоконь О. В., Олійник А. С., | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду    від   02   червня   2023   року у складі колегії суддів: Хоми   М.   В., Гірського Б. О., БершадськоїГ. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Тернопільський відділ ДРАЦС у Тернопільському районі Тернопільської області), про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що з весни до вересня 2018 року позивач та ОСОБА_4 перебували у близьких стосунках та фактично проживали  однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина - ОСОБА_5 . З травня 2019 року відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинились, сторони почали проживати окремо. У зв`язку із тим, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідачка самостійно зареєструвала дитину в Тернопільському відділі ДРАЦС у Тернопільському районі Тернопільської області та вказала батьком дитини ОСОБА_3 , хоча насправді батьком дитини є ОСОБА_1 . Відповідачі відмовляються самостійно подати до органів державної реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію позивача батьком дитини. 
 
З огляду на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 остаточно просив суд визнати його батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати Тернопільський  відділ ДРАЦС у Тернопільському районі Тернопільської області внести до актового запису про народження дитини ОСОБА_5 зміни, а саме: виключити з відомостей про батька дитини ОСОБА_3 та вказати батьком дитини ОСОБА_1 , вказавши прізвище дитини « ОСОБА_6 » та побатькові « ОСОБА_7 ». 
 
Відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла представниця ОСОБА_8 , подала до суду заяву (додатковий відзив на позовну заяву), в якій просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, встановленої в один рік. Зазначала, що на момент народження сина вона  перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Про народження сина позивач дізнався в травні 2019 року, оскільки 11 та 19 травня 2019 року перераховував відповідачці кошти для дитини, тому, вважає, що з цього моменту необхідно рахувати строк позовної давності. Окрім того, вказує, що походження дитини по лінії батька визначено і це забезпечує стабільність сімейно-правового статусу дитини. ОСОБА_3 з народження ОСОБА_5 дбає та піклується про сина, бере активну участь у його вихованні та утриманні, дитина знає та любить відповідача.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2023 року, ухваленим суддею Позняком В. М., позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 батьком дитини - ОСОБА_5 . Зобов`язано Тернопільський відділ ДРАЦС у Тернопільському районі Тернопільської області внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 , а саме виключити із відомостей про батька дитини ОСОБА_3 та вказати батьком дитини ОСОБА_1 , вказавши побатькові дитини « ОСОБА_7 ». В задоволенні позову в частині внесення змін до прізвища дитини відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини у графу «побатькові», суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи підтверджено факт того, що ОСОБА_1 є біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому його позов у  цій частині є обґрунтованим.
 
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 щодо внесення змін до актового запису про народження дитини у графу «прізвище дитини», суд першої інстанції виходив із того, що це не відповідатиме інтересам дитини, оскільки дитина ідентифікує себе за прізвищем « ОСОБА_9 », зміна прізвища може негативно вплинути на емоційний стан дитини, крім того, відмова у задоволенні позову в цій частині жодним чином не вплине на обсяг прав, інтересів та обов`язків позивача щодо дитини. 
 
Крім того, відмовляючи у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про застосування  наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що про наявність у свідоцтві про народження  ОСОБА_5 запису, що його батьком є інша особа, позивач дізнався у травні 2021 року, з метою підтвердження свого батьківства ним за згодою відповідачки ОСОБА_2  було проведено  ДНК-тест, і лише з моменту отримання результатів ДНК-тесту, 02 липня 2021 року, ОСОБА_1 був об`єктивно обізнаним про своє батьківство, тому його звернення до суду здійснене у межах встановленої частиною другою статті 129 Сімейного кодексу України  (далі - СК України) позовної давності.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині висновків про відсутність підстав для застосування позовної давності та не заперечуючи висновків суду щодо факту батьківства позивача щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачка ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, апеляційний суд виходив із того, що перебіг позовної давності для звернення позивача до суду із цим позовом розпочався від моменту, коли ОСОБА_2 повідомила його по телефону про народження дитини, тобто у травні 2019 року. Оскільки точний день травня 2019 року, коли позивач був повідомлений про народження дитини, не встановлено, тому таким днем слід вважати останній день травня 2019 року, а початок перебіг позовної давності - з 01 червня 2019  року. З позовом до суду про визнання батьківства ОСОБА_1 звернувся лише 09 грудня 2021 року, тобто після  закінчення встановленого частиною другою статті 129 СК України річного строку звернення до суду, про застосування якого у своїй заяві просила відповідачка.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_10 , із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від  21  квітня  2021  року у справі  №  363/3458/18, від  08  вересня  2022  року у справі №  363/3458/18 та від  26  січня  2022  року у справі №  202/5601/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:
 
-  безпідставно скасував правильне і по суті справедливе рішення суду першої інстанції;
 
-  не звернув увагу на те, що позивач не мав об`єктивної можливості знати про своє батьківство щодо сина ОСОБА_5 до проведення ДНК-тесту, результати якого він отримав лише 02 липня 2021 року;
 
-  проігнорував те, що ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити чи спростувати факт батьківства.
Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.
 
Межі розгляду справи судом касаційної інстанції
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Оскільки Тернопільським апеляційним судом в апеляційному порядку переглядалось рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2023 року лише в частині висновків суду першої інстанції щодо питання застосування позовної давності, то Верховний Суд перевіряє оскаржуване судове рішення лише в цій частині.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 червня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області матеріали справи № 607/23063/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
 
У липні 2023 року матеріали справи № 607/23063/21 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2023 року справу № 607/23063/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є   неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411  цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
 
Суди попередніх інстанцій встановили та підтверджується матеріалами справи, що з весни до вересня 2018 року ОСОБА_1 , який є громадянином Нігерії, та ОСОБА_11 , яка є громадянкою України, перебували у близьких (інтимних) стосунках, не перебуваючи у шлюбі.
У вересні 2018 року ОСОБА_11 повідомила ОСОБА_1 про вагітність. Стосунки між ними були припинені. 
 
07 лютого 2019 року ОСОБА_11 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3   та змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила дитину - ОСОБА_5 .
 
Згідно з актовим записом про народження ОСОБА_5 від 11 травня 2019 року № 30, його матір`ю вказана ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, батьком - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України. Підстава запису відомостей про батька - актовий запис про шлюб від 07 лютого 2019 року № 3.
 
Про народження дитини та про те, що батьком цієї дитини є позивач ОСОБА_1 , відповідачка повідомила його в телефонному режимі через декілька днів після народження дитини, тобто у травні 2019 року. 
 
Позивач, вважаючи себе батьком дитини, у травні 2019 року та пізніше ще декілька разів здійснював грошові перекази на утримання дитини на банківську картку відповідачки ОСОБА_2 , що підтвердив у суді апеляційної інстанції його представник - адвокат Ясюнецький О. О. 
 
Про те, що у свідоцтві про народження дитини в графі «батько» зазначена інша особа позивач дізнався лише в 2021 році, у зв`язку з чим за його замовленням та за згодою відповідачки 07 червня 2021 року було проведено ДНК-тест.
 
Відповідно до звіту по тесту на батьківство ID28748 (Genorama) від 02 липня 2021 року, результати ДНК-тесту показали, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з імовірністю 99,999991973 % є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Крім того, у цій справі ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської областівід  29  вересня 2022 року за клопотанням представника позивача у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання про те, чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2  ?
 
Вказаною ухвалою зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_5 на першу вимогу експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України з`явитись в експертну установу у визначений експертами час для відібрання біологічних зразків та проведення експертизи.
16 листопада 2022 року на адресу суду надійшло клопотання експерта від 03 листопада 2022 року № СЕ-19/111-22/46152-БД про забезпечення явки ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та дитини ОСОБА_5 разом для відбору біологічних зразків до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на 06 грудня 2022 року, про що сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмою від 17 листопада 2022 року, складеною секретарем судового засідання.
 
Однак, згідно з повідомленням про неможливість проведення експертизи від  08  грудня 2022 року № СЕ-19/111-22/46152-БД, ОСОБА_2 та дитина - ОСОБА_5 для відбору експериментальних зразків до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не з`явилися, відбір порівняльних зразків не проводився. У зв`язку із цим, відповідно до статті 72 ЦПК України, повідомлено про неможливість проведення експертизи.
 
Також у цій справі відповідачка ОСОБА_2 через свого представника заявила про застосування позовної давності.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову  ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що про наявність у свідоцтві про народження ОСОБА_5 запису, що його батьком є інша особа, позивач дізнався у травні 2021 року, з метою підтвердження свого батьківства ним, за згодою відповідачки ОСОБА_2 , було проведено  ДНК-тест, і лише з моменту отримання результатів ДНК-тесту, 02 липня 2021 року, ОСОБА_1 був об`єктивно обізнаним про своє батьківство, тому його звернення до суду здійснене в межах встановленої частиною другою статті 129 СК України позовної давності.
 
Натомість, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позовної давності, апеляційний суд, посилаючись на обґрунтованість позову  ОСОБА_1 , дійшов висновку про те, що перебіг позовної давності для звернення позивача до суду із цим позовом розпочався від моменту, коли ОСОБА_2 повідомила по телефону позивача про народження дитини, тобто у травні 2019  року. А оскільки точний день травня 2019 року, коли позивач дізнався про народження дитини, не встановлено, тому таким днем слід вважати останній день травня 2019 року, а початок перебігу позовної давності - з 01 червня 2019  року.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і  обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши матеріали справи, вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам закону, а рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі, виходячи із такого.
 
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 
Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
 
Згідно з частиною другою статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
 
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.
 
Відповідно до статті 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо інше не передбачено цим Кодексом.
 
Отже, тлумачення вказаних норм СК України свідчить, що законодавець передбачив дві різні підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства відповідно до статті 128 СК України та статті 129 СК України.
 
Так, у статті 128 СК України регулюється випадок, за яким запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Саме в такому разі особа, яка вважає себе батьком дитини, може подати до суду позовну заяву про визнання свого батьківства. При цьому, з врахуванням змісту частини першої статті 20 СК України та статті 128 СК України, позовна вимога про визнання батьківства згідно зі статтею 128 СК України виключена законодавцем із сфери дії позовної давності.
Натомість, частина перша статті 129 СК України стосується ситуації, за якої оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записаний інший чоловік. Тобто позивачем є чоловік, який вважає себе батьком дитини, а відповідачем - чоловік, який записаний батьком дитини. Предметом доказування в цьому разі є відсутність кровної спорідненості між дитиною і чоловіком, записаним як батько в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й особою, яка вважає себе її батьком. До позовної вимоги про визнання батьківства згідно з частиною першою статті 129 СК України застосовується позовна давність в один рік.
У справі, що переглядається, наявний спір між позивачем та чоловіком матері дитини - ОСОБА_3  про батьківство щодо дитини ОСОБА_5 , тому судом підлягають застосуванню саме положення статті 129 СК України і, відповідно, річна позовна давність.
Моментом порушення прав та інтересів позивача є дата внесення інформації у актовий запис про народження ОСОБА_5 щодо його батька, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 .  
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України).
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Згідно із частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).
 
Матеріали справи свідчать, що у цій справі відповідачка ОСОБА_2 через свого представника заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.
 
Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України установлено карантин.
 
Надалі, постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений лише з 30 червня 2023   року на підставі постанови  Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651. 
 
Також відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) розділ VII «Прикінцеві положення» СК України доповнено пунктом «2-1» такого змісту: «2-1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». 
 
Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону України  № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.
 
Отже, пунктом 2-1 «Прикінцеві положення» СК України встановлено, що строки,   визначені, зокрема  статтею 129 СК України, на час дії карантину продовжуються.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на вказані норми права уваги не звернув, посилаючись на обґрунтованість позову  ОСОБА_1 , помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності та не врахував, що  на час закінчення строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права до відповідачки, і на час його звернення до суду з цим позовом на всій території України діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тому позовна давність, визначена статтею 129 СК України, позивачем не пропущена, а заява відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача у цій справі задоволенню не підлягала.
 
У свою чергу суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 та відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, проте допустив помилку щодо мотивів відмови у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності.
 
Тож наведені заявником підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, та доводи касаційної скарги частково підтвердилися. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права (пункт 2-1 «Прикінцеві положення» СК України), Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду та зміну рішення суду першої інстанції шляхом викладення його мотивувальної частини щодо підстав відмови у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давностів редакції цієї постанови. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
Ураховуючи висновки Верховного Суду, скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову зі зміною мотивів, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 3 632,00 грн, а саме по 1 816,00 грн з кожного.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від   02   червня   2023   року скасувати.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від   07   березня 2023 року змінити шляхом викладення його мотивувальної частини щодо підстав відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2  про застосування наслідків спливу позовної давності в редакції цієї постанови.
 
Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 3 632,00 грн, а саме по 1 816,00 грн з кожного. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | О. В. Білоконь
| І. Ю. Гулейков
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний