ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2023 року                                                                                      Справа № 918/146/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. ,  суддя Петухов М.Г. 

секретар судового засідання Мельников О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомбуд" на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2023 року по справі №918/146/23 (суддя - Пашкевич І.О.)
час та місце ухвалення рішення: 1 червня 2023 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26-А; повний текст          рішення складено 12 червня 2023 року
за позовом Керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави
до
Відповідача 1: Вараської міської ради
Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомбуд"
про скасування державної реєстрації, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки
за участю представників:
від Прокуратури - Гіліс І.В.;
від Позивача та Відповідача 1 - не з`явилися;
від Відповідача 2 - Андрієвський А.О..

ВСТАНОВИВ:
Керівник Вараської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Вараської міської ради Рівненської області     (надалі - Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомбуд" (надалі - Відповідач 2) про:
·          поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом;
·          скасування державної реєстрацію права власності за Відповідачем 2 на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництва, торгівельно-розважальний комплекс, що розташований за адресою: Рівненська область, Володимирецький район, с. Сопачів, вул. Великорігська, 26 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1761250456208);
·          визнання незаконним та скасувати рішення Сопачівської сільської ради Володимирецького району від 2 жовтня 2019 року № 931 «Про продаж земельної ділянки у власність;
·          визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 8 листопада 2019 року № 1459, укладеного між Сопачівською сільською радою Володимирецького району та Відповідачем 2;
·           зобов`язання Відповідача 2 повернути у комунальну власність територіальної громади міста Вараш в особі Вараської міської ради земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 5620889100:05:009:0488.
В обґрунтування позовних вимог Прокурор посилається на те, що Відповідачу 2, як власнику нерухомого майна, передано у власність спірну земельну ділянку без проведення земельних торгів, в той час як така нерухомість на ній відсутня. Прокуратура акцентує увагу, що Відповідач 2 недобросовісно заволодів земельною ділянкою, оскільки останній для того, аби оминути конкурентні засади її придбання, надав недостовірну інформацію про наявність у нього права власності на об`єкт незавершеного будівництва Сопачівській сільській раді. Прокурор наголошує, що такий об`єкт був відсутній як на момент продажу спірної земельної ділянки так і станом на даний час, право власності на тикий об`єкт не могло виникнути з факту його державної реєстрації, а тому у Відповідача 2 не було підстав претендувати на її придбання на неконкурентних умовах.
Рішенням Господарського суду Рівненської  області від 1 червня 2023 року позов задоволено. 
Скасовано державну реєстрацію права власності за Відповідачем 2 на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво, торгівельно-розважальний комплекс, що розташований за адресою: Рівненська область, Володимирецький район. с. Сопачів. вул. Великогірська, 2б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1761250456208. Також даним судовим рішенням визнано незаконним та скасовано рішення Сопачівської сільської ради          Володимирецького району від 2 жовтня 2019 року № 931 "Про продаж земельної ділянки          у власність Відповідача 2, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 8 листопада 2019 року, укладений між Сопачівською сільською радою          Володимирецького району та Відповідачем 2. Зобов`язано Відповідача 2 повернути в комунальну власність територіальної громади міста Вараш в особі Відповідача 1 земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 5620889100:05:009:0088.
Приймаючи дане рішення,          місцевий господарський суд виходив з того, що у Відповідача 2 відсутні підстави передбачені частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України для отримання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488 на позаконкурентних засадах, незважаючи на те чи був станом на дату прийняття спірного рішення № 936 від 20 липня 2015 року на даній земельній ділянці об`єкт незавершеного будівництва готовністю 6 %, чи такого об`єкту не було в реальності. При цьому суд першої інстанції  підкреслив, що відсутність підстав для отримання у власність такої земельної ділянки пов`язане із тим, що факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна. Суд у своєму рішенні наголосив, що лише наявність об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці дозволяє отримати її у власність шляхом викупу на позаконкурентних засадах. Зважаючи на встановлені обставини, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що наявні підстави для визнання рішення Сопачівської сільської ради          Володимирецького району від 2 жовтня 2019 року № 931 "Про продаж земельної ділянки          у власність Відповідачу 2 незаконним.
Що ж стосується укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 8 листопада 2019 року, то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що  в даному випадку, відчуження земельної ділянки на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, є підставою для визнання правочину недійсним. Передача спірної земельної ділянки у власність без проведення земельних торгів призвела до порушення прав і законних інтересів територіальної громади Володимирецького району, а наразі - міста Вараш, яка є власником землі та інших природних ресурсів. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Зважаючи на викладене, місцевий господарський суд прийшов до висновку  щодо  наявності дефектів Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 8 листопада 2019 року, що вказують на його недійсність на підставі статтей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Окрім того місцевий господарський суд вказав, що  Відповідач 2 як сторона договору купівлі-продажу має право самостійно заявити як реституційну вимогу про стягнення з Вараської міської ради (як правонаступника Сопачівської сільської ради) (за рахунок місцевого бюджету) на свою користь сплачені за купівлю земельної ділянки кошти у розмірі 33 807 грн, так і вимогу про відшкодування збитків, якщо такі були завдані у зв`язку із вчиненням недійсного правочину в порядку частини  2 статті 216 Цивільного кодексу України. Беручи до уваги наведене, враховуючи встановлену судом недійсність договору купівлі-продажу, місцевий господарський суд вказав, що Відповідач 2 повинен повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим позовні вимоги Прокурора в цій частині підлягають до задоволення.
Місцевий господарський суд  щодо обставин звернення Прокурора з даним позовом вказав, що орган місцевого самоврядування неможливо наділяти правами позивача у справі про оскарження рішення, що прийнято самою ж радою. Захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем. При цьому суд першої інстанції констатує, що  іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.
Також, місцевий господарський суд вказав, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу. Відтак суд відмовляє у задоволенні клопотання прокуратури, викладене у позовній заяві, про поновлення пропущеного строку на звернення з позовом.
Разом з тим суд першої інстанції зазначив, що перш ніж застосовувати позовну давність, та з`ясовувати поважність причин її пропуску, суд з`ясовує та зазначає в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Суд при цьому в прийнятому рішенні констатував, що вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності, необхідно врахувати, що поважними визнають лише ті обставини, які є об`єктивно не непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк, та зазначив, що  наведені питання, в тому числі поважність причин у випадку спливу позовної давності, за наявності заяви учасника справи про застосування наслідків спливу позовної давності, підлягають з`ясуванню судом під час вирішення справи по суті.
З урахуванням викладеного у сукупності, місцевий господарський суд вказав, що  протокольною ухвалою відмовив у задоволенні заяви (клопотання) Вараської окружної прокуратури, викладеного у пункті 1 прохальної частини позовної заяви від 9 лютого 2023 року про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
      
Відповідач 2,  не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 1,                               а.с. 205-221), в якій з підстав,          висвітлених в ній, просив суд  рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове,          яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Мотивуючи дану апеляційну скаргу,          Відповідач 2 звертає увагу апеляційного          суду на те, що Прокурором не доведено обставин звернення до суду з даним органом із самостійним позовом без зазначення органу, котрий уповноважений представляти інтереси в даних правовідносинах. Також скаржник зауважив, що Прокурором під час звернення до суду з позовом пропущено позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, що на його переконання,  визнано місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.  
Також, апелянт вказав, що суд першої інстанції не врахував, що право власності на об`єкт незавершеного будівництва набуте Відповідачем 2 у передбачений законодавством спосіб, а також не застосував закон, який підлягає до застосування чим допустив нез`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що мало наслідком невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Також Відповідач 2 констатував, що додатково судом взято до уваги матеріали кримінального провадження №42022185550000017, а саме протоколом допиту свідка ОСОБА_1 , протоколом огляду місця події від 29 червня 2022 року, висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 8 грудня 2022 року №1593-Е, котрі на його переклнання, є неналежними та недопустимими доказами, з огляду на відсутність дозволу та постанови на розголошення таємниці слідства. При цьому, за доводами апелянта, суд не врахував, що з моменту створення об`єкту незавершеного будівництва та виготовлення на нього технічного паспорту 15 січня 2019 року до дати огляду земельної ділянки працівниками поліції (29 червня 2022 року) минуло три з половиною роки, вказуючи при цьому, що за цей час фундамент міг зруйнуватись, осісти та зарости різного роду рослинністю. Апелянт вказав, що на основі поверхневого огляду земельної ділянки 29 червня 2022 року експерт та дізнавач навіть не намагалися встановити наявність фундаменту та ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва. Поряд з цим, як наголошує Відповідач 2, у свідченнях ОСОБА_1 вказано, що вона бачила на земельній ділянці каміння, викопані траншеї, що на переконання апелянта, є нічим іншим як роботами по будівництву фундаменту, а тому, як вказує Скаржник, в суду першої інстанції не було підстав вважати, що роботи по створенню торгівельно-розважального комплексу не проводились. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 липня 2023 року (головуючої судді  Маціщук А.В., судді: Петухов М.Г., Розізнана І.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача  2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2023 року. Запропоновано Прокурору, відповідачу 1 надати відзив та письмові пояснення на апеляційну скаргу Відповідача 2 та докази його надсилання апелянту.
7 серпня 2023 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Прокурора, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, Прокурор  просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор зауважив, що враховуючи те, що Вараська окружна прокуратура в даній справі є самостійним позивачем, процедуру визначену статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» дотримано. Як вказав Прокурор, на даний час єдиним уповноваженим суб`єктом, який вправі передавати, отримувати та розряджатись спірною земельною ділянкою, тобто реалізувати права власника на неї є територіальна громада міста Вараш в особі Вараської міської ради. Разом з тим, за доводами Прокурора, Вараська міська рада у спірних правовідносинах не може бути позивачем, оскільки чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача. Окрім цього, Прокурор звернув увагу на те, що  у разі оскарження прокурором одночасно і рішення органу влади про надання земельної ділянки в оренду, і договору оренди землі, прокурор виступає у такій справі позивачем, а орган, який ухвалив відповідне рішення та став стороною договору оренди виступає відповідачем. Прокурор вказав, що вказані матеріали кримінального провадження, а саме протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 3 серпня 2022 року, протокол огляду місця події від 29 червня 2022 року, висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 8 грудня 2022 року № 1593-Е підтверджують, що на спірній земельній ділянці відсутнє будь-яке незавершене будівництво, а також відсутні ознаки ведення будівельних робіт. Прокурор наголошує, що в ході допиту ОСОБА_1 повідомила, що бачила на земельній ділянці каміння, викопані траншеї, однак початку будівельних робіт не бачила (том 2,             а.с. 13-23).
У зв`язку із перебуванням у відпустці головуючого судді колегії Маціщук А.В., на підставі Службової записки Секретаря судової палати №2, розпорядженням керівника апарату суду від          14 вересня 2023 року за №01-05/811 призначено повторний автоматизований розподіл справи №918/146/23.
     Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В., суддя Петухов М.Г..                
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 вересня  2023 року прийнято справу №918/146/23 у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В., суддя Петухов М.Г.  та призначено справу № 918/146/23 до розгляду на 25 жовтня  2023 року.
У зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Розізнаної І.В., на підставі Службової записки головуючого судді по даній справі, розпорядженням керівника апарату суду від 23 жовтня 2023 року за №01-05/892 призначено заміну судді-члена колегії в справі №918/146/23. Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р.,          суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 жовтня  2023 року  прийнято справу 918/146/23 до провадження у складі колегії суддів:     головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В..

В судове засідання від 25 жовтня 2023 року представники Позивача та Відповідача 1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомили. 
Водночас,     суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1      статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що      ухвалою суду від 15 вересня  2023 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Згідно частин 1-4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України: суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу      України,           передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Вказана ухвала була направлена судом рекомендованими листом з повідомленнями про вручення на поштовий адрес вказаний в апеляційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
З огляду на вказане, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.
З огляду на все вищезазначене, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Позивача та Відповідача 1 за наявними в матеріалах справи доказами. 
В судовому засіданні,  від 25 жовтня 2023 року представник Відповідача 2  підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі та з підстав,     висвітлених в ній, просив суд її задоволити,             оскаржуване   рішення  скасувати та прийняти нове рішення, яким  відмовити в задоволенні позовних  вимог. Також, представник апелянта у своїх поясненнях зауважив, що  Прокурором не доведено обставин звернення до суду з даним органом із самостійним позовом без зазначення органу, котрий уповноважений представляти інтереси в даних правовідносинах. Окрім того, представник Відповідача 2 зауважив, що Прокурором під час звернення до суду з позовом пропущено позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, що й визнано місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.  Також, представник Відповідача 1 вказав, що суд першої інстанції не врахував, що право власності на об`єкт незавершеного будівництва набуте Відповідачем 2 у передбачений законодавством спосіб, та не застосував закон, який підлягає до застосування чим допустив нез`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що мало наслідком невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Представник Відповідача 2 вказав, що судом взято до уваги матеріали кримінального провадження №42022185550000017, а саме протокол допиту свідка ОСОБА_1 , протокол огляду місця події від 29 червня 2022 року, висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 8 грудня 2022 року №1593-Е, котрі на переконання, є неналежними та недопустимими доказами, з огляду на відсутність дозволу та постанови на розголошення таємниці слідства. При цьому суд не врахував, що з моменту створення об`єкту незавершеного будівництва та виготовлення на нього технічного паспорту 15 січня 2019 року до дати огляду земельної ділянки працівниками поліції 29 червня 2022 року минуло три з половиною роки, за цей час фундамент міг зруйнуватись, осісти та зарости різного роду рослинністю. Представник Відповідача 2 вказав, що на основі поверхневого огляду земельної ділянки 29 червня 2022 року експерт та дізнавач навіть не намагалися встановити наявність фундаменту та ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва. Поряд з цим, у свідченнях ОСОБА_1 вказує, що бачила на земельній ділянці каміння, викопані траншеї, що є нічим іншим як роботами по будівництву фундаменту, а тому, в суду першої інстанції не було підстав вважати, що роботи по створенню торгівельно-розважального комплексу не проводились
В судовому засіданні,  від 25 жовтня  2023 року Прокурор заперечив проти  доводів, наведених  в апеляційній скарзі,      з підстав,       наведених у відзиві, просив рішення  суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому Прокурор зауважив, що Вараська окружна прокуратура в даній справі є самостійним позивачем, процедуру визначену статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» дотримано. На даний час єдиним уповноваженим суб`єктом, який вправі передавати, отримувати та розряджатись спірною земельною ділянкою, тобто реалізувати права власника на неї є територіальна громада міста Вараш в особі Вараської міської ради. Разом з тим, Вараська міська рада у спірних правовідносинах не може бути позивачем, оскільки чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача. Окрім цього, у разі оскарження прокурором одночасно і рішення органу влади про надання земельної ділянки в оренду, і договору оренди землі, прокурор виступає у такій справі позивачем, а орган, який ухвалив відповідне рішення та став стороною договору оренди виступає відповідачем. Прокурор вказав, що вказані матеріали кримінального провадження, а саме протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 3 серпня 2022 року, протокол огляду місця події від 29 червня 2022 року, висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 8 грудня 2022 року №І593-Н підтверджують, що на спірній земельній ділянці відсутнє будь-яке незавершене будівництво, а також відсутні ознаки ведення будівельних робіт. Прокурор в судовому засіданні, наголосив, що  в ході допиту ОСОБА_1 повідомила, що бачила на земельній ділянці каміння, викопані траншеї, однак початку будівельних робіт не бачила. За доводами Прокурора, під час отримання спірної земельної ділянки у власність порушено вимоги частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, оскільки з доказів, долучених до матеріалів справи вбачається, відсутність на такій земельній ділянці нерухомого майна та будь-яких ознак незавершеного будівництва.
Заслухавши пояснення представника Відповідача 2 та Прокурора,  дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу,  колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу  Відповідача 2 слід залишити без задоволення,     а оскаржуване  рішення  без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що      рішенням Сопачівської сільської ради Володимирецького району (надалі з огляду на проведення реорганізації  Сопачівська сільська рада приєднана до Відповідача 1 та проведено процедуру припинення шляхом реорганізації такої юридичної особи як Сопачіська сільська рада та приєднано цю сільську раду до Відповідача 1; у зв`язку із цим, Відповідач 1 є правонаступником активів, майна та зобов`язань вказаних сільських рад, що увійшли до складу Вараської міської територіальної громади) № 936 від 20 липня 2015 року "Про проведення земельних торгів (аукціону) з продажу права оренди на земельну ділянку" (том 1, а.с. 26):
·затверджено втрати сільськогосподарського виробництва земельної ділянки в розмірі 23005,08 грн, право оренди, якої підлягає продажу на земельних торгах суб`єктам підприємницької діяльності для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться в с. Сопачів, вул. Радянська, 2/6 ;
·          вирішено передати право оренди земельної ділянки шляхом проведення аукціонних торгів;
·          затверджено проект договору оренди земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, строком на 10 років.
За результатами проведених земельних торгів, 25 вересня 2015 року між Відповідачем 2 та Сопачівською сільською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 5620889100:05:009:0488, строком на 10 років з орендною платою 14895 грн в рік (надалі - Договір; а.с. 27-31).
У пункті 3 Договору зазначено, що на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури.
Пунктом 16 Договору визначено, що умовою збереження стану об`єкта оренди є заборона самовільної забудови земельної ділянки.
Пунктом 29 Договору передбачено, що Відповідач 2 як орендар земельної ділянки має право зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди, та закладати багаторічні насадження за письмовою згодою Відповідача 1.
Рішенням Сопачівської сільської ради Володимирецького району від 18 листопада 2015 року №29 «Про перейменування назв вулиць села Сопачів», вулицю Радянська в с. Сопачів (на якій розташована передана в оренду земельна ділянка) перейменовано на вулицю Великорігська.
У подальшому, рішенням Сопачівської сільської ради Володимирецького району від 2 жовтня 2019 року № 931 затверджено ціну продажу земельної ділянки для викупу її у власність в сумі 33 807 грн 00 коп. та продано Відповідачу 2 земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,10 га, кадастровий номер 5620889100:05:009:0488, що знаходиться за адресою Рівненська область, Володимирецький район, с. Сопачів, вул. Великорігська, 2Б, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за рахунок земель, які перебувають у її користуванні (землі житлової та громадської забудови).
Пунктом 8 вказаного рішення передбачено, що укладений 25 вересня 2015 року між Сопачівською сільською радою Володимирецького району та Відповідачем 2 договір оренди земельної ділянки припиняє свою дію після повної оплати вартості земельної ділянки та державної реєстрації права власності на неї.
8 листопада 2019 року між Сопачівською сільською радою Володимирецького району (продавець) та Відповідачем 2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстрований в реєстрі за № 1459 (надалі - Договір купівлі-продажу).
Відповідно до умов Договору купівлі-продажу, Сопачівська сільська рада передала за плату, а Відповідач 2 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий; номер 5620889100:05:009:0488, цільове призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
У пункті 1.3 Договору купівлі-продажу, зазначено, що на земельній ділянці розміщений об`єкт нерухомості - незавершене будівництво торгівельно-розважальний комплекс, що належить Відповідачу 2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1761250456208.
Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за Відповідачем 2   зареєстровано 8 лютого 2019 року право власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво торгівельно-розважальний комплекс, що знаходиться в с. Сопачів, вул. Великогірська, 26 (том 1, а.с. 24-25).
Підставою для державної реєстрації вказаного об`єкта слугували наступні документи: договір оренди земельної ділянки від 25 вересня 2015 року; технічний паспорт, інвентаризаційна справа №3661, виданий 15 січня 2019 року ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс»; повідомлення про початок будівельних робіт РВ №083161261406 від 5 травня 2016 року, видане Управлінням ДАБІ у Рівненській області.
У технічному паспорті на об`єкт незавершеного будівництва - торгівельно-розважальний комплекс за адресою: Володимирецький район, с. Сопачів, вул. Великогірська 26, зазначено, що згідно із схемою розташування будівель та споруд, відсоток готовності об`єкта незавершеного будівництва становить 6% (том 1, а.с. 42-43).
Згідно з опису об`єкта незавершеного будівництва, які містяться в інвентаризаційній справі №3661, на ньому наявний фундамент-стрічковий з/бетонний (проміри відсутні). Крім того, в розділі назва об`єкта зазначено «багатоквартирні житлові будинки з вбудованими приміщеннями громадського призначення та паркінг (готовність 3%)» .
Також, відповідно до довідки від 15 січня 2019 року № 445, яка видана ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс», готовність незавершеного будівництвом торгівельно-розважального комплексу становить 6%.
Прокурор зауважує, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №42022185550000017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2     статтею 358 Кримінального кодексу України, на виконання ухвали Кузнецовського міського суду від 24 червня 2022 року, дізнавачем СД Вараського РВП ГУНП в Рівненській області, із залученням інженера-землевпорядника, судового експерта, начальника відділу земельних ресурсів виконавчого комітету Відповідача 1 проведено огляд спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488, де встановлено, що на земельній ділянці виявлено ріст рослинності (трави), молоді самосіви дерев породи сосна та берези, наявні дві купи щебеню темного кольору, а також купа піску, на верхній частині якої росте трава.
При цьому під час огляду на території земельної ділянки не виявлено будівельних споруд та ознак початку будівельних робіт.
За результатами огляду складено протокол огляду місця події від 23 червня 2022 року.
Прокурор звертає увагу, що відповідно до висновку експерта від 8 грудня 2022 року №1593-Е, за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, у зв`язку з відсутністю об`єктів будівництва, об`єктів незавершеного будівництва та ознак ведення будівельних робіт з будівництва об`єкта «Торгівельно-розважальний комплекс вул. Великогірська, 26, с. Сопачів, Володимирецького району», встановити перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт не надається можливим.
Обсяги фактично виконаних робіт з будівництва об`єктів за адресою по вул. Великорігська 26, с. Сопачів Володимирецького району не відповідають обсягам, визначеним технічним паспортом на об`єкт незавершеного будівництва - торгівельно-розважальний комплекс (готовністю 6 %) станом на 15 січня 2019 року.
Крім того, у висновку експертом зазначено, що за вказаною адресою відсутні об`єкти нерухомого майна та станом на 29 вересня 2022 року встановити ступінь будівельної готовності незавершеного будівництва не надається можливим у зв`язку з відсутністю об`єкта незавершеного будівництва (том 1, а.с. 56-67).
Відповідно до інформації Відповідача 1 від 25 серпня 2022 року, орган місцевого самоврядування не володіє інформацією та документами щодо письмового звернення Відповідача 2 до Сопачівської сільської ради про надання згоди на зведення на наданій йому в оренду земельній ділянці, кадастровий номер 5620889100:05:009:0488, будівель і споруд.
Допитана у кримінальному провадженні №42022185550000017 від 1 червня 2022, в якості свідка ОСОБА_1 , яка в період з листопада 2015 року по 2020 рік перебувала на посаді сільського голови Сопачівської сільської ради, зазначила, що Відповідач 2 з заявою про початок будівельних робіт до сільської ради не звертався та жодних погоджень для таких робіт від Сопачівської сільської ради не отримував.
Прокурор зважаючи на винесення оскаржуваного рішення та укладення на його підставі Договору купівлі-продажу звернувся до суду  за захистом, порушеного на його думку права, з позовом про  визнання недійсним прийнятого рішення, укладеного договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації речового права. 

Аналізуючи спірні правовідносини на предмет застосування норм діючого матеріального законодавства України суд апеляційної інстанції констатує наступне. 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В силу дії  частини 2     статтею 19 Конституції України     та     статі 24 Закону України "Про місцеве самоврядування", на органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб покладено обов`язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України.
Відповідно до частини 1     статті 140 Конституції України, право територіальних громад на самостійне вирішення питань місцевого значення в межах     Конституції     і законів України (місцеве самоврядування) здійснюється через сільські, селищні, районні, міські, обласні ради та їх виконавчі органи.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які є не органами державної влади, а представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у     Конституції     і законах України.
Гарантоване державою місцеве самоврядування передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей     8,     19,     140,     143,     144,     146 основного Закону України.
Отже, з аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування.
Додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у     статті 68 Конституції України     (кожен зобов`язаний неухильно додержуватись     Конституції України     та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей), відображає фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмежень наділених владою суб`єктів діяти виключно відповідно до установлених чинним законодавством України цілей їх утворення.
Згідно з вимогами     статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
В силу дії статтей     10,     25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені     Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені     Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до     статті 172 Цивільного кодексу України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом. Аналогічна норма міститься і у     статті 80 Земельного кодексу України.
Отже, територіальна громада, як власник об`єктів права комунальної власності, делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених     законом, Цивільним кодексом України     та     Земельним кодексом України.
Статтею  60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, керуючись законом, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. 
Пунктом 34 частини 1     статті 26 зазначеного Закону     встановлено, що до компетенції рад відносяться питання щодо регулювання земельних відносин у відповідності до вимог чинного законодавства. Повноваження сільських, селищних, районних, міських, обласних рад та їх виконавчих органів визначені в статтях      8-12 Земельного кодексу України     (розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність громадянам та юридичним особам, надання земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок, викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою тощо). Аналогічні повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин визначено у     главі 3 Земельного кодексу України.
Відповідно до     статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
У силу законодавчих приписів рішення суб`єктів владних повноважень не є абсолютними (у розумінні їх здійснення "на власний розсуд"), вони реалізуються самостійно, але в межах повноважень, прямо передбачених     Конституцією     та законами України.
З огляду на викладене суб`єкт владних повноважень, який діє в інтересах територіальної громади як власника майна, повинен вчиняти щодо нього будь-які дії виходячи з волі та волевиявлення власника, у межах і спосіб волевиявлення, що характеризує добросовісність набуття права власності (володіння, користування, розпорядження).
Прийняття органом місцевого самоврядування рішень усупереч вимогам, встановленим законодавством, не буде відображати волю територіальної громади як власника, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.
Аналогічні правові висновки наведені і в постанові Верховного Суду у справі № 916/2131/15, у постанові  від 23 січня 2019 року в справі № 916/2130/15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року в справі № 522/2110/15-ц. 
Порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади.
Згідно з частинами 1-3     статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі     Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Частинами 1, 2     статті 83 Земельного кодексу України     визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають:  усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;  земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Таким чином, Сопачівська сільська рада була наділена правом передачі земельних ділянок у користування (оренду) із земель комунальної власності.
При цьому, таке питання може бути вирішено сільською радою якщо інше не встановлено законом, лише відповідно до законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені     Конституцією     і законами України, від імені та в інтересах Сопачивської територіальної громади, у межах компетенції ради, встановленої законом.
Згідно з частиною 1     статті 144 Конституції України, формами та засобами реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування є рішення уповноважених органів, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Частиною 1     статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"     передбачено, що способом реалізації компетенції органу місцевого самоврядування є нормативні та інші акти (ненормативні) у формі рішень.
Рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування щодо розпорядження землями комунальної власності є зовнішнім вираженням законодавчо обумовленої управлінської діяльності та владної волі суб`єкта владних повноважень, який в інтересах територіальної громади як власника землі здійснює правомочність щодо розпорядження нею з дотриманням земельних інтересів суспільства в цілому та територіальної громади зокрема.
Прийняття органом місцевого самоврядування рішень ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних відносин.
Правовий акт - це акт волевиявлення (рішення) уповноваженого суб`єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни, припинення) на основі цих норм прав і обов`язків учасників конкретних правовідносин тощо.
Ненормативними актами є індивідуально-правові акти (юридичні факти), на підставі яких у конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) виникають, змінюються або припиняються конкретні права і обов`язки.
При ньому акт уповноваженого органу місцевого самоврядування може мати юрисдикційний зміст та можуть бути підставою для набуття у власність чи користування фізичними та юридичними особами земельних ділянок комунальної власності. У такому разі акт уповноваженого органу місцевого самоврядування набуває нової правової якості, оскільки фактично стає актом зі здійснення правомочності власника земельної ділянки у частині розпорядження нею.
При реалізації рішення уповноваженого органу у випадку не досягнення мети, з якою воно видається, ненормативний акт зазвичай не вичерпує свою дію фактами його застосування, а діє впродовж тривалого часу, а тому не має одноразового застосування.
Ненормативні акти індивідуальної дії у сфері земельних відносин також можуть діяти тривалий проміжок часу з моменту їх прийняття до моменту їх виконання, що породжує можливість їх судового оскарження.
До таких актів, які не вичерпали свою дію, можна віднести рішення уповноваженого органу про продаж земельних ділянок у власність шляхом викупу, про продаж земельних ділянок або прав на них на земельних торгах; про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) або у власність; про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки тощо.
Указані рішення уповноваженого органу істотно відрізняються від актів ненормативного характеру індивідуальної дії, дія яких вичерпується незалежно від моменту їх виконання (рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність або користування земель; технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості; проведення інвентаризації тощо).
В силу дії      статі 152 Земельного кодексу України, захист прав на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною.
Згідно із імперативними вимогами частини 10     статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності     Конституції     або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
В даному контексті слід звернути увагу, що у пункті 5     рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, зазначено, що зі змісту частини 2     статті 144 Конституції України     та частини 10     статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"     вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності     Конституції     або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Частиною 1     статтею 21 Цивільного кодексу України     передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.
Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є, також, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у справах, предметом позову, в яких є вимога про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та його скасування (у постановах від 29 квітня 2020 року в справі № 922/1363/19, від 14 травня 2020 року в справі № 927/580/19, від 12 грудня 2019 року в справі №924/817/16).
Згідно з частиною 1     статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"     рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Відповідно до     статті 21 Цивільного кодексу України     суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Суд звертає увагу, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.
При цьому, колегія суду зауважує, що Рішення Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (сьоме скликання) № 931 від 2 жовтня 2019 року "Про продаж земельної ділянки у власність Відповідачу 2 (спірне рішення) є ненормативним актом індивідуальної дії, який не вичерпав свою дію, що породжує можливість його судового оскарження (суд апеляційної інстанції констатує, що апелянт в поданій апеляційній скарзі не звернув уваги на обгрунтування такого висновку судом першої інстанції та відповідно не навів у ній обставин, що б спростували даний висновок лише констатувавши свою позицію про те, що дане рішення є ненормативним актом індивідуальної дії, який ніби-то вичерпав свою дію).
Згідно із частинами 1, 2     статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до     статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними     статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Частиною 1     статті 134 Земельного кодексу України     передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В силу дії частини 2     статті 134 Земельного кодексу України     не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Із наведеного вбачається, що правовий режим права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, є похідним від наявності права власності на такий об`єкт нерухомого майна.
Тобто, за законом право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, має належати виключно особі, якій належить об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на відповідній земельній ділянці.

При цьому законодавець не надав такого ж порядку за випадку існування лише наміру в майбутньому вчинити певні дії щодо створення такогомайна. Тобто дані норми спрямовані на захист існуючого права особи в котрої є реальне право власності на нерухоме майно, а на бажання його створення (у разі існування лише наміру на таке створення, особа, що має такий намір може отримати відповідну земельну ділянку виключно після її продажу відповідною радою на земельних торгах (конкурентних засадах)).   
Водночас, із досліджених в матеріалах справи доказів зважаючи на доводи та заперечення апеляційної скарги Відповідача 2, колегія суддів зважаючи на предмет позовних вимог, досліджує саме питання укладення Договору купівлі-продажу в площинні прийняття оскаржуваного рішення Сопачівської сільської ради щодо порушення частини 2 статті 134 Земельного кодексу України.
Як вбачається із матеріалів справи, рішення Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (сьоме скликання) № 931 від 2 жовтня 2019 року "Про продаж земельної ділянки у власність Відповідача 2" прийнято на підставі того, що Відповідач 2 є власником об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці яка підлягає продажу шляхом викупу і яка знаходиться за адресою: с. Сопачів, вул. Великогірська, 2Б.
При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що згідно з частиною  2          статею      331 Цивільного кодексу України,      право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
В той же час, у тому випадку, коли об`єктом незавершеного будівництва є лише сукупність належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті     181     та частини 2 статті     331 Цивільного кодексу України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
Аналогічний правовий висновок наведено і в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду по справі №916/633/19 від 18 грудня 2019 року. 
Окрім того, згідно     статті 1 Закону України «Про іпотеку»     нерухоме майно (нерухомість) - це земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці і невід`ємно пов`язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно з     Законом України № 1952 « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»     об`єкт незавершеного будівництва не вважається об`єктом нерухомого майна.
Відтак  до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Враховуючи викладене поняття, об`єкти незавершеного будівництва не визначені навіть     Податковим кодексом України     як об`єкти оподаткування податком на нерухоме майно, та є відмінними  від земельної ділянки.
Підсумовуючи описані норми матеріального права колегія суду констатує, що вказані норми прямо пов`язують надання земельної ділянки на позаконкурентних засадах саме з розташуванням на цій земельній ділянці певної будівлі чи споруди, а передбачений в частині 2     статті 134 Земельного кодексу України     виняток з правила щодо продажу земельних ділянок комунальної власності (або прав на них) у випадку розташування на них об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб підлягає комплексному тлумаченню з принципом цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою.
Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22 вересня 2004 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.
Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Колегія суду дослідивши матеріали справи зазначає, що Відповідачем 2 не надано доказів введення спірного об`єкту нерухомого майна (торгівельно-розважальний комплекс готовністю 6 % реєстраційний номер 664108656208) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.
В той же час, визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію не передбачено. 
Аналогічний висновок наведено і в постанові об`єднаної палати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 8 лютого 2019 року в справі № 915/1344/17, постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року  в справі №909/935/15.
З урахуванням системно-логічного тлумачення вказаних положень, до моменту завершення будівництва нерухомого майна, як і права власності на нього не існує в натурі, а об`єкт незавершеного будівництва за визначенням абзацу 1 частини 3     статті 331 Цивільного кодексу України     за своєю правовою природою є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво), оскільки правовий статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва.
Аналогічний  правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 916/633/19, від 13 березня 2019 року в справі № 910/4032/18, від 26 лютого 2020 року у справі     № 914/1658/15.
Вищеописане приводить колегію суду до висновку, що навіть  існування на орендованій земельній ділянці, згідно з Договором оренди земельної ділянки, об`єкту незавершеного будівництва, не надавало  Відповідачу 2 права на придбання у власність вищевказаної земельної ділянки з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488 саме поза межами конкурентних засад, як власнику об`єкта нерухомого майна в правовому полі дії частини 2 статті 134 Земельного кодексу України та підлягала, продажу Сопачівською сільською радою Володимирецького району Рівненської області виключно на підставі земельних торгів (в нашому ж випадку існують висновки, що на момент прийняття оскаржуваного рішення органом самоврядування, що на момент розгляду даної справи в суді, що об`єм виконаних робіт по такому будівництві жодного разу не перевищував 6% готовності). 
З огляду на вищеописане колегія суду вважає, що придбання ж Відповідачем 2 земельної ділянки кадастровий номер 5620889100:05:009:0488 в привілейованому становищі за наслідком прийняття рішення Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (сьоме скликання) № 931 від 2 жовтня 2019 року, в порядку, передбаченому статею     128     та частиною 2 статті     134 Земельного кодексу України     порушує права та законні інтереси територіальної громади Володимирецького району та інтереси інших фізичних та юридичних осіб, оскільки здійснення продажу даної земельної ділянки повинно відбуватися на конкурентних засадах.
Разом з тим, колегія суду вважає безпідставними доводи апеляційної скарги  про визнання недопустимими таких доказів як: протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 3 серпня 2022 року, протокол огляду місця події від 29 червня 2022 року, висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1593-Е від 8 грудня 2022 року, котрі є  матеріалами кримінального провадження № 42022185550000017 від 1 червня 2022 року, з огляду на наступне.
Основним аргументом Відповідача 2 є те, що дозвіл слідчого на розголошення матеріалів кримінального провадження прокуратура не отримувала, що є свідченням їх недопустимості як доказу.
Відповідно до частини 1     статті 73 Господарського процесуального кодексу України,      доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Докази, які можуть бути враховані судом, повинні відповідати критеріям належності, допустимості та достовірності.
Згідно зі     статею 77 Господарського процесуального кодексу України,      обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Належний доказ не може бути прийнятий, якщо він є недопустимим.
Допустимість не пов`язується з фактичними даними, а стосується тільки процесуальної форми доказів, тобто засобів доказування.
Допустимість проявляється у двох аспектах: негативний, коли право визнає недопустимими окремі докази, наприклад такі, що одержані з порушенням закону; позитивний, коли певні обставини можуть бути підтверджені тільки певними засобами доказування.
Відповідач 2 просить визнати недопустимими вищевказані докази (які є матеріалами кримінального провадження № 42022185550000017 від 1 червня 2022 року), як такі, що проявлені у негативному аспекті.
При цьому, колегія суду  враховує презумпцію допустимості належних доказів. Ця презумпція у цивільному та господарському процесі має процесуальний характер і стосується переважно негативного аспекту допустимості, тобто презюмується відсутність обставин, які можуть бути кваліфіковані як порушення закону у разі одержання доказу. Її застосування можна вивести як із загальної презумпції правомірності дій особи, так і з окремих норм процесуального закону.
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених Законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення Закону або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. При цьому тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Статті 2 та 36 Кримінального процесуального кодексу України     передбачають здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокурором. Діяльність прокурора на стадії досудового розслідування пов`язана із наглядом за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.
Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням є напрямом діяльності прокурора, який здійснюється з використанням владно-розпорядчих повноважень з визначення найбільш ефективних напрямів проведення досудового розслідування, активізації зусиль органів досудового розслідування, спрямованих на забезпечення дотримання в процесі розслідування вимог законодавства України. Прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, здійснює повноваження, передбачені частиною другою     статті 36 Кримінально процесуального кодексу України.
Згідно з пунктом 2 частини 2     статті 36 Кримінально процесуального кодексу України     прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений мати повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування.
Суд апеляційної інстанції констатує, що Вараською окружною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42022185550000017 від 1 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2     статею 358 Кримінального кодексу України, встановлено незаконне вибуття земельної ділянки з комунальної власності територіальної громади міста Вараш.
З метою використання матеріалів кримінального провадження №42022185550000017, процесуальним прокурором надано дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування (постанова від 12 грудня 2022 року; том 1, а.с. 162).
Відтак, не звернувши увагу на даний дозвіл, апелянт хибно вважав (подаючи і обгрунтовуючи апеляційну скаргу), що дані докази долучені до матеріалів спарви в незаконний спосіб, та відповідно прийшов до хибного висновку про те, що дані докази не можуть бути прийняті господарським судом у справі, як належні та допустимі. 
З огляду на наведене,  копії матеріалів кримінального провадження № 42022185550000017 від 1 червня 2022 року, що долучені Прокурором до матеріалів позовної заяви, є допустимими доказами, позаяк отримані Прокурором під час здійснення нею процесуального керівництва          у кримінальному провадженні № 42022185550000017 від 1 червня 2022 року та на підставі постанови про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування.
В той же час, колегія суду дослідивши зміст Договору зауважує, що  у пункті 3 Договору оренди земельної ділянки зазначено, що на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури. 
Пунктом 16 Договору визначено, що умовою збереження стану об`єкта оренди є заборона самовільної забудови земельної ділянки. 
Пунктом 29 Договору передбачено, що Відповідач 2 як орендар земельної ділянки має право зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди, та закладати багаторічні насадження за письмовою згодою Сопачівської сільської ради.
Із матеріалів справи вбачається, що письмова згода Відповідача 1 для Відповідача 2 на початок виконання  на земельній ділянці будівельних робіт та будівництва торгівельно-розважального комплексу - відсутня, що суперечить положенням статті 25 Закону України «Про оренду земельної ділянки» та Договору оренди.
Поміж тим, із протоколу допиту свідка від 3 серпня 2022 року вбачається, що в якості свідка у кримінальному провадженні № 42022185550000017 від 1 червня 2022 року допитано ОСОБА_1 , яка була сільським головою Сопачівської сільської ради у період з листопада 2015 по 2020 рік.
На запитання дізнавача до свідка: Чи отримував Відповідач 1 погодження в Сопачівській сільській раді для здійснення будівельних робіт на земельній ділянці з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488 свідок повідомив, що Відповідач 2  погодження для здійснення будівельних робіт на зазначеній земельній ділянці не отримував.
На запитання дізнавача до свідка: Чи звертався Відповідач 2 із заявами до Сопачівської сільської ради про початок будівельних робіт на земельній ділянці з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488 свідок повідомив, що Відповідач 2 із заявами до Сопачівської сільської ради про початок будівельних робіт на вказаній земельній ділянці не звертався.
Все вищеописане в даній постанові призводить колегію суду до висновку, що Відповідач 2  без отримання від орендодавця згоди розпочав на орендованій земельній ділянці з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488 будівельні роботи та створив об`єкт незавершеного будівництва готовністю 6 %.
Про готовність об`єкту незавершеного будівництва (торгівельно-розважального комплексу по вул. Великогірській 2 б у м. Сопачів свідчить технічний паспорт, виданий Відповідачу 2 від 15 січня 2019 року; об`єкт незавершеного будівництва складається із наявного фундаменту - стрічкового з/бетонного (проміри відсутні)).
При цьому, відповідно до пункту 1 Договору оренди, земельна ділянка надавалася саме для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, в технічному паспорті зазначено про торгівельно-розважальний комплекс, а в довідці ТзОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс» від 15 січня 2019 року зазначено про багатоквартирний будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення та паркінгом (готовність 3%; том 1, а.с. 45). Дане, в свою чергу, свідчить про неузгодженність виду об`єкта будівництва в різних документах.
В той же час, саме внаслідок наявності на ділянці об`єкту незавершеного будівництва, зареєстрованого за Відповідачем 2, Сопачівська сільська рада прийняла оспорюване рішення № 931 від 2 жовтня 2019 року, а Відповідач 2 отримав не передбачену Законом можливість на позаконкурентних засадах отримати у власність, шляхом викупу, земельну ділянку, що попередньо йому була передана в оренду строком на 10 років.
В той же час, підстави для здійснення таких робіт визначені дозвільною проектною документацією, погодженою у встановленому порядку, яка досліджена судом.
Суд апеляційної інстанції констатує, що  факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті     181     та частини 2 статті     331 Цивільного кодексу України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
Аналогічний висновок наведено і в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2021 року в справі №914/2070/19.
В той же час переміщення будівельних матеріалів (обладнання), які використовуються в процесі будівництва не призводить до їх знецінення/зміни призначення, позаяк вони по суті до завершення будівництва продовжують залишатися будівельними матеріалами та, відповідно, навіть встановлення з таких будівельних матеріалів фундаментних блоків не перетворює в силу наведених положень законодавства ці блоки в об`єкт нерухомості за диспозицією     статі 181 ЦК України.
Таким чином, з доказів долучених до матеріалів справи слідує, що як на момент державної реєстрації в реєстрі речових прав на нерухоме майно (8 лютого 2019 року) так і на момент укладення Договору купівлі-продажу (8 листопада 2019 року) об`єкт незавершеного будівництва Відповідача 2 складався з фундаменту та мав відсоток готовності, що не перевищував  6 %.
Водночас, апеляційний господарський суд бере до уваги і те, що у ході досудового розслідування кримінального провадження №42022185550000017 проведено огляд спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488, де встановлено, що на земельній ділянці виявлено ріст рослинності (трави), молоді самосіви дерев породи сосна та берези, наявні дві купи щебеню темного кольору, а також купа піску, на верхній частині якої росте трава. При цьому під час даного огляду на території земельної ділянки не виявлено будівельних споруд та ознак початку будівельних робіт. Дане підтверджується   протоколом огляду місця події від 23 червня 2022 року.
В той же час, відповідно до висновку експерта від 8 грудня 2022 року №1593-Е, за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, у зв`язку з відсутністю об`єктів будівництва, об`єктів незавершеного будівництва та ознак ведення будівельних робіт з будівництва об`єкта «Торгівельно-розважальний комплекс вул. Великогірська, 26, с. Сопачів, Володимирецького району», встановити перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт не надається можливим. В даному висновку вказано, що обсяги фактично виконаних робіт з будівництва об`єктів за адресою по вул. Великорігська 26, с. Сопачів Володимирецького району не відповідають обсягам, визначеним технічним паспортом на об`єкт незавершеного будівництва - торгівельно-розважальний комплекс (готовністю 6 %) станом на 15 січня 2019 року (дане в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги Відповідача 2 щодо відсутності порівняльного аналізу визначення готовності об`єкта станом на дату кладення Договору купівлі-продажу з технічним паспортом).
Крім того, у висновку експертом зазначено, що за вказаною адресою відсутні об`єкти нерухомого майна та станом на 29 вересня 2022 року встановити ступінь будівельної готовності незавершеного будівництва не надається можливим у зв`язку з відсутністю об`єкта незавершеного будівництва.
Вищевказне в свою чергу, призводить колегію суду до висновку, що  на спірній земельній ділянці по вул. Великогірська, 26, с. Сопачів, Володимирецького району відсутнє будь-яке незавершене будівництво, а також відсутні ознаки ведення будівельних робіт.
При цьому Відповідач 2 в апеляційній скарзі зауважує, що  з моменту створення об`єкту незавершеного будівництва та виготовлення на нього технічного паспорту  (15 січня 2019 року) до дати огляду земельної ділянки (29 червня 2022 року) минуло три з половиною роки, за цей час фундамент міг зруйнуватись, осісти та зарости різного роду рослинністю. Відповідач 2 вважає, що на основі поверхневого огляду земельної ділянки 29 червня 2022 року експерт та дізнавач навіть не намагалися встановити наявність фундаменту та ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва. Поряд з цим, у свідченнях Сніжко Г.А. вказує, що бачила на земельній ділянці каміння, викопані траншеї, що є нічим іншим як роботами по будівництву фундаменту.
Окрім того, апеляційний господарський суд ще раз наголошує апелянту на тому, що навіть встановлення лише блоків фундаменту не перетворює, в силу дії Законодавства та статті 181 Цивільного кодексу України, такі матеріали на незавершене будівництво.    
Крім того, з огляду на такі доводи апеляційної скарги, колегія суду зазначає, що у Відповідача 2 були відсутні підстави передбачені статею      128, частиною 2 статею     134 Земельного кодексу України     для отримання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 5620889100:05:009:0488 саме на позаконкурентних засадах, незважаючи на те чи був станом на дату прийняття спірного рішення № 936 від 20 липня 2015 року на земельній ділянці об`єкт незавершеного будівництва готовністю 6 %, чи такого об`єкту взагалі не існувало. 
При цьому, колегія суду ще раз зазначає, що відсутність підстав для отримання у власність такої земельної ділянки пов`язане із тим, що факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна, а лише наявність об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці дозволяє отримати її у власність шляхом викупу на позаконкурентних засадах та в подальшому зареєструвати таке речове право.
Відтак, зважаючи на підтвердження належними доказами обставин  відсутності в реальності об`єкту незавершеного будівництва на земельній ділянці за адресою вул. Великогірська, 2_б, с. Сопачів, Володимирецький р-н площею 0,10 га, кадастровий номер 5620889100:05:009:0088, внаслідок прийняття незаконного рішення органом місцевого самоврядування № 931 від 2 жовтня 2019 року у Відповідача 2 виникло право власності на означену земельну ділянку (на позаконкурсних засадах).
Саме всі описані вище в даній постанові  обставини вказують про наявність підстав для визнання рішення Сопачівської сільської ради          Володимирецького району від 2 жовтня 2019 року № 931 "Про продаж земельної ділянки          у власність Відповідача 2 незаконним, а відтак позовні вимоги у даній частині підлягають до задоволення.
Відповідно приймаючи таке рішення, Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж стосується позовних вимог про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, то розглядають заперечення Відповідача 2, наведені в апеляційній скарзі щодо дотримання сторонами всіх умов передбачених Законодавством для укладення договорів купівлі-продажу, колегія суддів зауважує наступне.
За приписами     статті 215 Цивільного кодексу України     підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою     статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частин 1-3, 5, 6     статті 203 Цивільного кодексу України     зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Статтею 134 Земельного кодексу України     (в редакції чинній на момент прийняття рішення) передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, окрім іншого, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
В силу дії статті 135 Земельного кодексу України, порядок проведення земельних торгів, визначений     Земельним кодексом України, є обов`язковим у разі, якщо на земельних торгах здійснюються, зокрема, продаж земельних ділянок державної та комунальної власності, передача їх у користування за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідних органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.
В даному випадку, відчуження земельної ділянки на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, є підставою для визнання правочину недійсним.
Передача спірної земельної ділянки у власність без проведення земельних торгів призвела до порушення прав і законних інтересів  територіальної громади Володимирецького району, а наразі - міста Вараш, яка відповідно до     статті 13 Конституції України     є власником землі та інших природних ресурсів, адже саме територіальна громада втратила можливість отримати максимально великий розмір плати при продажі земельної ділянки.
При цьому колегія суду наголошує, що Відповідачем 2 не доведено, що він не знав чи за всіма обставинами не міг знати про існування обмежень на продаж земельної ділянки шляхом викупу на позаконкурентних засадах за відсутності розташування ній об`єктів нерухомого майна.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції вбачає наявність дефектів Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 8 листопада 2019 року, а саме дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення органу місцевого самоврядування щодо розпорядження земельною ділянкою,  що вказують на його недійсність на підставі статтей      203,     215 Цивільного кодексу України.
При цьому, Відповідач 2 покликається на «принцип належного врядування» та вказує, що не має відповідати за помилку органу місцевого самоврядування, зокрема, винесення незаконного рішення, однак, в даному випадку з огляду на всі встановленні обставини мова йде не про помилку, а про винесення ненормативного акта органом місцевого самоврядування, котрий суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси, в даній справі  територіальної громади Володимирецького району, а наразі - міста Вараш.
Враховуючи те, що між Відповідачем 2 та Сопачівською сільською радою  на підставі оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування № 931 від 2 жовтня 2019 року, яке суперечить вимогам Закону (без дотримання законодавчо-визначеного порядку укладено Договір купівлі-продажу), укладено Договір купівлі-продажу як наслідок цей Договір після винесення незаконного рішення (котре визнано незаконним та скасовано), підлягає визнанню недійним. Відтак, позов в даній частині підлягає до задоволення.
Разом з тим приймаючи таке рішення суд апеляційної інстанції критично оцінює довід апелянта щодо того, що до цього в даному разі слід застосувати принцип "належного врядування" (з покликанням, що Відповідач 2 не має відповідальності за це) адже дії самого Відповідача 2 (а саме звезення будівельних матеріалів для отримання висновків про існування незавершеного будівництва), в розрізі подальших дій щодо отримання за скасованим вище в даній постанові рішення Відповідача 1 "Про продаж земельної ділянки у власність Відповідача 2" (на позаконкурентних зачадах) та в розрізі доказів, котрі вказають, що Відповідач 2 з моменту винесення органом місцевого самоврядування скасованого вище рішення, по даний час не вчинив жодних дій спрямованих на будівництво (адже з доказів вбачається, що як на момент  винесення рішення так і на даний час на даній земельній ділянці знаходяться лише будівельні матеріали з ознаками фундаменту), що призводить суд до висновків, що дане  вчинено Відповідачем 2 виключно з ціллю заволодіння вказаною ділянкою на позаконкурентних засадах, що опосередковано вказує на те, що Відповідач 2 не є потерпілою особою від помилкових дій Відповідача 1 (адже саме дії Відповідача 2 призвели до такого рішення).   
Відповідно приймаючи таке рішення (щодо задоволення позову і в  частині визнання Договору купівлі-продажу недійсним), Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення і в цій частині без змін.
Що ж стосується позовної вимоги Прокурора про скасування державної реєстрації права власності за Відповідачем 2 на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво, торгівельно-розважальний комплекс, то колегія суду зауважує, що дана позовна вимога  є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним договору, а відтак також підлягає до задоволення. З огляду на вказане суд апеляційної інстанції залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Що ж до вимоги Прокурора про повернення земельної ділянки у комунальну власність, то колегія суду зазначає наступне.
За змістом абзацу абзацу 1 частини 1     статті 216 Цивільного кодексу України     недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину.
У відповідності до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Передбачена у приписі абзацу 2 частини 1     статті 216 Цивільного кодексу України     реституція спрямована на відновлення status quo у фактичному та юридичному становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного (зокрема нікчемного) правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Саме тому за загальним правилом кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Це взаємне повернення сторонами одержаного ними (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Виконання зазначеного обов`язку забезпечує поновлення сторін у попередньому становищі за наслідками недійсності правочину. Таке поновлення можливе тоді, коли майно, передане за цим правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості повернення сторонами одна одній того, що вони одержали, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони правочину зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Розглядаючи вимогу про відновлення становища сторін недійсного правочину, яке існувало до його вчинення, слід враховувати, що з ініціативи суду можна застосувати лише наслідки недійсності нікчемного правочину.
Двосторонню реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину суд застосовує лише за волевиявленням сторони цього правочину.
Частина 1     статті 216 Цивільного кодексу України     пов`язує застосування наслідків недійсності правочину лише з однією умовою - визнання судом такого правочину недійсним.
Правові наслідки недійсності оспорюваного правочину суд застосовує лише за зверненням сторони такого правочину.
Зважаючи на доводи апеляційної скарги Відповідача 2 щодо незастосування двосторонньої реституції за наслідками недійсності Договору купівлі-продажу, колегія суду зауважує, що Відповідач 2 як сторона Договору купівлі-продажу має право самостійно заявити як реституційну вимогу про стягнення з Відповідача 1 (як правонаступника Сопачівської сільської ради) (за рахунок місцевого бюджету) на свою користь сплачені за купівлю земельної ділянки кошти у розмірі 33 807 грн 00 коп., так і має право заявити вимогу про відшкодування збитків (якщо такі були завдані у зв`язку із вчиненням недійсного правочину в порядку частини  2     статті 216 Цивіл)ьного кодексу України.
Частина 1     статті 14 Господарського процесуального кодексу України     передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього     кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Зважаючи на недійсність Договору купівлі-продажу, позовна вимоги Прокурора про зобов`язання Відповідача 2 повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку підлягає до задоволення. Дане рішення в цій частині прийнято місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішення, Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення і в цій частині без змін.

Що ж стосується заперечення в апеляційній скарзі Відповідача 2 підстав звернення Прокурора з позовом до суду, то колегія суду зауважує наступне.
Прокурор звернувся до суду, без визначення органу в особі якого подається позов, з позовом про скасування державної реєстрації права власності за Відповідачем 2 на об`єкт нерухомого майна, визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 1; визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки; зобов`язання Відповідача 2 повернути у комунальну власність територіальної громади міста Вараш в особі Вараської міської ради земельну ділянку, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у межах територіальної громади м. Вараш та на переконання прокурора вибула з власності територіальної громади без її волі та з порушенням вимог чинного законодавства.
Згідно із частиною 2 статею     3,     статею      4 Господарського процесуального кодексу України     державні органи та органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини 1     статті 53 Господарського процесуального кодексу України     у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.
Держава може вступати в цивільні (господарські) та адміністративні правовідносини. У випадку, коли держава вступає в цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цих правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
          Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року в справі № 915/478/18, від 26 червня 2019  року в справі № 587/430/16-ц.
У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.
Згідно з пунктом 3 частиною  1     статті 131-1 Конституції України     в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до абзацу 1 частини 3     статті 23 Закону України "Про прокуратуру"     прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Громада володіє деякими ознаками суб`єкта публічно-правових відносин, яка може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи. При цьому,     Конституцією України     (статті 13, 23, 41, 43, 89 та 95) передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.
Інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави. Позов прокурора в інтересах громади прирівнюється до позову прокурора в інтересах держави. (Аналогічний висновок узгоджується з правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного Суду від 1 вересня 2022 року у справі № 520/16518/2020).
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.
Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області здійснює контроль за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також контроль за додержанням земельного законодавства у Рівненській області.
Територіальна громада м. Вараш Рівненської області не є конкретно визначеною зареєстрованою юридичною особою.
Вказаний позов подано в рамках спору про право власності на земельну ділянку.
Як вбачається із матеріалів справи, саме Сопачівська сільська рада (правонаступником якої є Відповідач 1) була попереднім власником спірної земельної ділянки, а відтак саме Відповідачу 1  належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до приписів частини 5     статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Територіальна громада м. Вараш здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом, - Вараську міську раду, замість якої й діє прокурор, а не в межах відносин, зазначених у     статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".
Відповідно до положень частини 3     статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких          прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Відповідач 1, як орган місцевого самоврядування, наділена повноваженнями розпоряджатися комунальною власністю від імені відповідної територіальної громади.
Водночас орган місцевого самоврядування неможливо наділяти правами позивача у справі про оскарження рішення, що прийнято самою ж радою (чи дадою, правонаступником котрої є відповідна рада).
Захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем; іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.
Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2020 року в справі № 920/3272/18 та від 31 березня 2021 року  в справі № 922/3272/18.
З огляду на те, що як зазначає Прокурор в обґрунтування позовних вимог, порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування (який визначений одним із одним зі співвідповідачів) оспорюваного рішення та договору, прокурор має право звернутися до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах територіальної громади, яка є власником земельної ділянки в силу     статті  80 Земельного кодексу України.
При цьому, колегія суду звертає увагу, що оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. 
Аналогічна правова позиція наведена і в постанові Великої Палати Верховного Суду 28 вересня 2022 року  в справі №483/448/20.
З огляду на все описане вище в даній постанові, у спірних правовідносинах орган місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади як власник земельної ділянки, є суб`єктом правопорушення, саме тому виступає в статусі Відповідачем 1 у справі, а тому дане слугувало підставою для подання Прокурором позовної заяви в інтересах держави без зазначення уповноваженого органу.
Відтак колегія суду зазначає, що Прокурор правомірно звернувся з позовом в інтересах держави без визначення уповноваженого органу в особі якого звертається, позаяк територіальна громада м. Вараш не є юридичною особою, а Відповідач 1 є правонаступником ради, що винесла оспорюване рішення.
Отже, прокурором доведена наявність підстав для участі прокурора у даній справі в порядку     статті  23 Закону України «Про прокуратуру», що в свою чергу вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги в цій чатсині.
Крім того, колегія суду відхиляє доводи Відповідача 2 наведені в апеляційній скарзі щодо того,  що не було завдано жодних збитків територіальній громаді, адже як вбачається, такі збитки навпаки були завдані. Відповідач 2 зауважує, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог оскільки жоден з мешканців територіальної громади Сопачівської сільської ради не звертався до уповноважених органів з заявами про порушення його інтересів, в тому числі і моральних.          При цьому колегія суду звертає увагу скаржника, що  наявність збитків пов`язано із тим, що Відповідачем 2  незаконно набуто у власність в позаконкурентний спосіб земельну ділянку із комунальної власності, при цьому місцевий бюджет недоотримав кошти які можна було б виручити у випадку продажу такої земельної ділянки на торгах (аукціоні). Натомість, саме на прокуратуру, а не на окремих жителів територіальної громади, покладений обов`язок реагувати порушення закону з метою необхідності захисту інтересів держави.
Щодо аргументів Відповідача 2 про те, що у випадку задоволення позовних вимог спірна земельна ділянка має набути статусу, що існував до прийняття оскаржуваного рішення і укладення Договору купівлі-продажу (тобто повернутися до відносин оренди, що виникли відповідно до договору оренди), то колегія суду зазначає, що в межах предмету даного спору прямо не досліджуються обставини правомірності набуття Відповідачем 2 в оренду спірної земельної ділянки.

Що ж до доводів апеляційної скарги Відповідача 2 про не застосування судом першої інстанції  до даних правовідносин позовної давності, то колегія суддів зауважує наступне.
Відповідно до частин 3, 4   статті 267 Цивільного кодексу України   позовна давність застосовується судомлише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
В той же час, Відповідачем 2  лише під час подання письмових пояснень (а не відзиву на позовну заяву, як передбачає стаття 165 ГПК України), наведено саме свої міркування щодо зазначено Прокурором в позовній заяві доводу про поновлення позовної давності, при цьому будь-яких заяв та прохань саме щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності до даних правовідносин ці письмові поясненнння як і будь-які інші документи подані місцевому господарському суду, за підсумковими наслідками викладення доводів Відповідача щодо позовної заяви Прокурора, не містять. Виходячи з вказаного місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку щодо не подання такої заяви а ні Відповідачем 1, а ні Відповідачем 2 з огляду на що правомірно не розглядав питання застосування (не застосування) наслідків спливу вказаного строку. Більше того, саме з огляду на факт не подачі заяви про застосування цих наслідків суд першої інстанції критично оцінив і подану Прокурором заяву про поновлення строку позовонї давності, адже така заява Прокурора може розглядатися виключно у випадку існування поданої суду заяви про сплив позовної давності з проханням застосувати наслідки спливу такого строку (відповідно до частини 3,4 статті 267 Цивільного кодексу України).
В силу вимог частин 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України,   суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як визначено частиною 2 пунктом 2,7 статтею 258 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені:  повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає апеляційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку та електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; клопотання особи, яка подала скаргу. 
При цьому, апеляційний господарський суд констатує факт того, що  подаючи апеляційну скаргу Відповідач 1 не навів доводів щодо неможливості і подання такої заяви суду першої інстанції як і не заявляв заяви про сплив позовної давності.
З огляду на вказані процесуальні недоліки у апеляційного господарського суду відсутні процесуальні можливості прийняти та розглянути питання щодо позовної давності та застосування наслідків спливу позовної давності (про що представник апелянта вказав усно в судовому засіданні від 25 жовтня 2023 року), з огляду на факт: не подання ним такої заяви а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції разом з подачею апеляційної скарги (що передбачено пунктом 7 частиною 2 статтею 258 ГПК України); не подання такої заяви до початку розгляду справи у суді апеляційної інстанції (що визначено частиною 2 статтею 270 ГПК України). 
З огляду на все вищеописане суд апеляційної інстанції не розглядає питання позовної давності, з огляду на те, що розглядаючи питання про її застосування суд вийшов би за межі спору та доводів апеляційної скарги.

З огляду на все вищевказане, колегія суду вважає, що доводи наведені Відповідачем 2 в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та усім вищеописаним в даній судовій постанові.
При оцінці позовної заяви, заперечень щодо неї, апеляційної скарги, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Прокурора, а відтак залишає оспорюване    рішення  без змін з огляду на його  законність і обгрунтованість,  а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно - західним  апеляційним господарським судом      не встановлено обставин, що б вказували на   необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Прокурора, апеляційний господарський суд,      відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем 2.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомбуд" на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2023 року в справі №918/146/23 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2023 року в справі №918/146/23 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу № 918/146/23 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст рішення складено 31 жовтня 2023 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Маціщук А.В.  

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.