Справа № 461/24/22                                                Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2083/22                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
       секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача Галицької районної адміністрації Львівської міської ради – Ковалишин Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Радченко В.Є. від 19 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи та скасування такого рішення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2022 року задоволено позов ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (ЄДРПОУ: 20847537, адреса: м.Львів, вул. Ф.Ліста,1), ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи та скасування такого рішення.
Визнано протиправним та скасовано рішення від 21.05.2018 р. Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнуто з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (ЄДРПОУ: 20847537, адреса: м.Львів, вул. Ф.Ліста,1) та з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 908 грн. витрат на оплату судового збору, в рівних частках, тобто по 454 грн. з кожного.
Дане рішення оскаржили Галицька районна адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .
       В апеляційній скарзі представник Галицької районної адміністрації Львівської міської радипросить рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вважають рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначають, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 21.05.2018р. на підставі п.26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» по заяві нового власника ОСОБА_2 , яка придбала зазначену квартиру на прилюдних торгах, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 від 30.01.2018. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2112661581 вiд 02.02.2018 власником квартири на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_4 вiд 30.01.2018. Наголошують, що повноваження здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, органами місцевого самоврядування, здійснюється з квітня 2016 року на підставі Постанови КМУ №207 вiд 02.03.2016 року. Згідно Реєстру територіальної громади Галицького району м.Львова станом на 30.07.2021, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Порядок зняття з реєстрації місця проживання особи визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрацiї мiсця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» та Наказом Міністерства внутрішніх Справ України від 22.11.2012 року №1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів». Вважають, недоцільним посилання позивача на ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні», оскільки дану статтю виключено з Закону на підставі Закону №1871-ІХ від 05.11.2021. Також, вважають, що даний спір є публічно-правовий, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що нормами закону передбачений загальний порядок зняття з реєстрації місця проживання особи, який деталізується в Правилах реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 2 березня 2016 р. № 207. Дані правові норми не протирічать чи суперечать нормам ст. 7 ЗУ “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”, а лише доповнюють та деталізують порядок зняття з реєстрації місця проживання особи, позаяк законом передбачений лише загальний механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання осіб. Звертає увагу на те, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а позивач не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_2 . Таким чином, оскільки позивач не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_2 , а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з відповідачем ОСОБА_2  та не веде з нею спільне господарство, остання з моменту переходу до відповідача ОСОБА_2   права власності на спірну квартиру, втратила право на користування спірним житлом. При цьому, норми ст. 7 ЗУ “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” та п. 26 Правил, передбачають, що одним із самостійних документів, що підтверджують припинення в особи підстав на право користування житловим приміщенням є документ, що підтверджує факт відчуження житла, а саме Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Такий же документ і подавався відповідачем ОСОБА_2   разом із заявою про зняття з реєстрації місця проживання. Проте, суд першої інстанції проігнорував зазначені обставини та не надав жодного обгрунтування із приводу цього. Зазначає, що ОСОБА_3  з 21.05.2018 року не зареєстрована в квартирі за адресою АДРЕСА_1  та не проживає там, а здає її в оренду.Зважаючи на те, що в межах справи №461/1814/18 інтереси ОСОБА_3  на той момент постійно представляв представник  ОСОБА_6  (який також представляє інтереси позивача у цій справі), та який неодноразово був присутній на судових засіданнях у цій справі й ознайомлювався із матеріалами цієї справи, вважає, що позивачу було відомо про факт зняття її з місця реєстрації починаючи з 08 жовтня 2018 року.Про це свідчить, зокрема, те, що представник  ОСОБА_3  -  ОСОБА_6  брав участь у судових засіданнях в межах справи №461/1814/18  08.10.2018 року та 07.12.2018 року та був обізнаний із вищевказаними доказами.Вказані докази в своїй сукупності в повній мірі підтверджують факт обізнаності позивача із обставинами зняття її з реєстрації місця проживання ще 08 жовтня 2018 року.Водночас із позовом про визнання протиправним зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи та скасування такого рішення позивач звернулася до суду тільки 29 грудня 2021 року. Таким чином, в даному випадку, позивачем було пропущено встановлену законом позовну давність (3 роки) для звернення із позовом до суду.Незважаючи на це, суд першої інстанції не дослідив повно та всебічно зазначені обставини й прийшов до помилкового висновку, що позивачем не пропущено строків позовної давності.
В судове засідання окрім представниці відповідача Галицької районної адміністрації Львівської міської ради – Ковалишин Н.О., решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 19,47,85 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України,ст.109 Житлового кодексу Української РСР,ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 40 Закону України «Про іпотеку», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 133, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України,задовольняючи позов, виходив з того, що 21.05.2018 року ОСОБА_2 звернулась до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112661581 від 02.02.2018 квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки Львівського комунального підприємства «Старий Львів» №1744 від 17.05.2018 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №31-вих-67348 від 30.07.2021 року повідомлено ОСОБА_3 про те, що згідно Реєстру територіальної громади Галицького району м.Львова станом на 30.07.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з вказаної адреси знята з реєстрації 21.05.2018 року по заяві нового власника, який придбав квартиру на прилюдних торгах. (підстава Постанова п.26 абзац 8 Постанови №207 від 02.03.2016). Здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, органами самоврядування, здійснюється з квітня 2016 року на підставі Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року. Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що з огляду на пріоритет закону над підзаконними актами, посилання відповідача як на підставу правомірності зняття позивачів з реєстрації місця проживання на п. 26 Правил реєстрації місця проживання, в редакції, що діяла станом на момент зняття позивачів з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , судом до уваги не беруться, оскільки вони протирічать статті 7 Закону України Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», як спеціальному закону, який регулює дані правовідносини. Суд зазначає, що заява нового власника квартири та документи, що підтверджують право власності нового власника на квартиру, не можуть бути документами, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, в розумінні ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо зняття 21.05.2018 року позивача з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою нового власника житла без відповідного рішення суду про примусове виселення зазначених осіб/про позбавлення права власності на житлове приміщення/про позбавлення права користування житловим приміщенням, є протиправними. Крім того, відповідно до пункту 28 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. Отже, слід визнати протиправними дії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , а отже позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне, то як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_3 отримала лист від Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 31 липня 2021 року, з якого їй стало відомо, що вона знята з реєстрації місця проживання на підставі рішення Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 21 травня 2018 року. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання протиправним зняття з реєстрації місця проживання та скасування такого рішення 05.01.2022 року про що свідчить відтиск печатки Галицького районного суду м.Львова (вхідний номер №237 від 05.01.2022 року). Таким чином доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_3 було відомо про зняття її з місця проживання з жовтня 218 року необґрунтовані. З доданих представником відповідача документів не вбачається, що ОСОБА_3 ознайомлювалась з матеріалами справи №461/1814/18 та була проінформована щодо документів, які знаходять в справі №461/1814/18. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, а доводи представника відповідача щодо строків позовної давності не знаходять свого підтвердження.
Колегія суддів перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_2 , в якому просила:
- визнати протиправним та скасування рішення від 21 травня 2018 року Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання, а саме квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування поданого позову покликалася на те, що 31 липня 2021 року ОСОБА_3 отримала листа від Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, з якого дізналась, що рішенням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №21 травня 2018 року її знято з реєстрації місця проживання, а саме квартири АДРЕСА_1 . Це зняття з реєстрації відбулось на підставі заяви ОСОБА_2 , яка є на даний час юридично власником такої квартири. При цьому позивач проживає за вищевказаною адресою. Позивач не згідна з таким рішенням відповідача. Вважає, що зняття з реєстрації місця проживання на підставі лише документів, що підтверджують право власності нового власника, без згоди особи, яка проживає в цій квартирі є незаконним, рішення відповідача протиправним, а тому підлягає скасуванню. Просила позов задоволити.
Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, –21.05.2018 року ОСОБА_2 звернулась до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112661581 від 02.02.2018 квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки Львівського комунального підприємства «Старий Львів» №1744 від 17.05.2018 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №31-вих-67348 від 30.07.2021 року повідомлено ОСОБА_3 про те, що згідно Реєстру територіальної громади Галицького району м.Львова станом на 30.07.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з вказаної адреси знята з реєстрації 21.05.2018 року по заяві нового власника, який придбав квартиру на прилюдних торгах. (підстава Постанова п.26 абзац 8 Постанови №207 від 02.03.2016). Здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, органами самоврядування, здійснюється з квітня 2016 року на підставі Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція), має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.
Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Пауелл і   Рейнер проти Сполученого Королівства). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Гіллоу проти Сполученого Королівства), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Ларкос проти Кіпру).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: 
заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; 
судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;
свідоцтва про смерть; 
паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 
інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Згідно з пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: 
заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; 
рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; 
свідоцтва про смерть; 
повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 
інших документів, які свідчать про припинення: 
підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Отже, при здійсненні зняття з реєстрації місця проживання особи (на час виникнення спірних правовідносин) до уповноваженого органу подавалися документи, зі змісту яких випливало про позбавлення права користування житловим приміщенням, судове рішення, що набрало законної сили, інший документ, який свідчив про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 638/12779/20.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 755/14304/19 зроблено висновок, що «відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання».
Як вбачається з матеріалів справи, заяв від позивачки про зняття її з місця реєстрації не надходило, а також не ухвалювалися судові рішення, якими визнано  ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (про виселення її чи зняття з реєстрації місця проживання).
За встановлених у цій справі обставин лише перехід права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження припинення підстав існування права позивача на користування спірною квартирою.
Тобто перехід права власності на квартиру не є тією виключною підставою, у даних правовідносинах, яка свідчить про втрату права на житло та можливість зняття особи з реєстрації місця проживання без окремого рішення суду.
Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 521/16005/18.
Відтак, набуття права власності на квартиру однозначно не свідчить про втрату особами, які проживають в квартирі прав на житло. Документи про право власності на житло не є документами в розумінні п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), які свідчать можливість зняття з реєстрації інших осіб.
Крім того, відповідно до пункту 28 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дії відповідача щодо зняття 21.05.2018 року позивачки з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою нового власника житла без відповідного рішення суду про примусове виселення зазначених осіб/про позбавлення права власності на житлове приміщення/про позбавлення права користування житловим приміщенням, є протиправними.
Що стосується строків позовної давності слід вказати наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як вбачається з матеріалів справи №461/1814/18 за позовом ОСОБА_3  до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Швед Р.З., Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсними електронних торгів, у такій представником ОСОБА_2 – ОСОБА_7 08.10.1018 року подано відповідь ЛКП «Старий Львів» від 17.09.2018 року №613, з якої вбачається, що ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 23.06.2015 року до 21.05.2018 року (Т.1 справи №461/1814/18 а.с.205).
З вказаної справи також вбачається, що представник позивачки ОСОБА_3 брав участь у судових засіданнях 08.10.2018 року, 07.12.2018 року, відповідно ОСОБА_3 принаймні з 08 жовтня 2018 року могла довідатись про те, що її знято з реєстрації 21.05.2018 року, шляхом ознайомлення з матеріалами справи. Відтак позовна заява про визнання протиправним зняття з реєстрації місця проживання повинна була бути подана до 08.10.2021 року.
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання протиправним зняття з реєстрації місця проживання та скасування такого рішення 05.01.2022 року про що свідчить відтиск печатки Галицького районного суду м.Львова (вхідний номер №237 від 05.01.2022 року), тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.
Однак, згідно п.5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020, Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктом 12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
       Відповідно до вказаного закону строк позовної давності встановлений в ст. 257 ЦК України продовжився на строк дії карантину, який був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. 
       Що стосується доводів відповідача про те, що строк, який був продовжений на час дії карантину закінчився, то слід вказати, що згідно п.2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-IX від 18.06.2020 року, Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. 
Відтак, вказаним законом було внесено зміни до ЦПК України в частині, що стосується процесуальних строків, але такий закон не стосувався строків визначених у матеріальному законі, яким є Цивільний кодекс України.
Враховуючи вказане, колегія суд вважає, що позивачкою не пропущено строк позовної давності, а доводи представника відповідача є необґрунтованими.
Тому, слід вважати доводи апеляційних скарг безпідставними та самі скарги слід відхилити, оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
       Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2023 року.

        Головуючий :                  Я.А. Левик

       Судді:                 Н.П. Крайник 

                                                                                       М.М. Шандра