КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/12986/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/15130/2023
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
14 листопада 2023 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Старика Володимира Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року у складі судді Виниченко Л.М., 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась у із позовом у якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 . 
 
Позов обґрунтовано тим, що 03.07.2004 між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2022 шлюб з відповідачем розірвано.
 
Зазначено, що з моменту народження та до п`яти років донька проживала з позивачкою. Після того, як подружжя почало проживати окремо, позивачка ніколи не заважала відповідачу бачитися з донькою, всіляко сприяла у налагодженні стосунків з дитиною. У березні 2020 року відповідач взяв доньку до себе, після чого перестав з`являтися на зв`язку та уникав будь яких контактів з позивачкою, через що у серпні 2020 року позивачка звернулася до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визначення місця проживання дитини разом з нею. Засідання комісії з цього питання тривалий час не проводилося з огляду на пандемію коронавірусу та карантину встановленого урядом.
 
Вказано, що 19.04.2021 розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації № 252 визначено місце проживання дитини разом із відповідачем, підставою стало проживання дитини разом з батьком тривалістю один рік на момент винесення розпорядження.
 
Після початку повномасштабного воєнного вторгнення російської федерації на територію України позивачка ледве змогла дістати інформацію про долю своєї дитини від батька відповідача. За словами свекра дитина виїхала до Словаччини у десятих числах березня разом із ОСОБА_4  з якою відповідач постійно проживає без укладення шлюбу. З березня 2020 року і понині позивачка позбавлена можливості будь-яким чином спілкуватися з донькою та їй досі не відомо її місце знаходження, у зв`язку із чим вона подала відповідну заяву до правоохоронних органів.
 
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся у суд із  зустрічним позовом, у якому просив визначити місце проживання доньки з ним.
 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що до 10.01.2018 він з відповідачкою були не зовсім гарними батьками, оскільки довгий час були залежними від наркотичних засобів. Разом з тим, прийняли рішення вилікуватися від цієї залежності записавшись на лікування до наркологічного центру "Вибір". У відповідачки не вистачило сили волі і вона втекла з медичного закладу, так і не пройшовши курс лікування. Натомість, йому вдалося побороти залежність і розпочати нове життя без наркотиків. Колишня дружина продовжувала вживати наркотики. Врешті вони з відповідачкою розійшлися, а діти  продовжили проживати з ним. Після чергового відвідування старшою донькою матері, донька почала цікавитися наркотиками і вести себе негативно. Поспілквавшись з донькою він дізнався, що позивачка дійсно веде аморальний спосіб життя. Наразі старша донька за власним вибором обмежила спілкування з матір`ю та бажає, щоб її сестра - ОСОБА_5 в цілях її майбутнього проживала з ним. Враховуючи стиль життя відповідачки та її бажання нашкодити своїм дітям, використовуючи їх для власної наживи, ним подано заяву до Служби у справах дітей Подільської райдержадміністрації для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 . Службою у справах дітей вивчено заяву та обстежено умови проживання де створено належні умови для проживання дитини. 
 
Рішенням Служби у справах дітей Подільської райдержадміністрації № 252 від 19.04.2021 визначено місце проживання дитини разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_2 вказує, що наразі він одружився вдруге. Вони з дружиною працевлаштовані і підтримують гарні умови життя, виховують трьох дітей, серед яких донька ОСОБА_5 . Він працює будівельником, заробляє щомісячно орієнтовно 30 000 грн. Дружина працює неофіційно та має стабільний дохід. Всі кошти вони витрачають на дітей, дбаючи про їх розвиток та здоров`я. Всі діти, в тому числі ОСОБА_5 , забезпечені всім необхідним та здійснюються всі заходи щодо їх безпеки під час повітряних тривог. За весь час проживання малолітньої доньки позивачка ніколи не цікавилася долею дитини, вела особисте життя зі своїм співмешканцем, який молодший відповідачки на 16 років.
 
Вказує, що позов ОСОБА_1 , подано виключно з мотивів особистої неприязні до нього і його нової дружини та спрямований на розлучення його з донькою і психологічного впливу на нього. Він надзвичайно переживає за свою дитину коли вона перебуває під негативним впливом позивачки і особливо її співмешканця.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.
 
В апеляційній скарзі адвокат Старик В.М. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не застосовано закон, який підлягав до застосування, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким  визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову відмовити.
 
Вказано, що фактично, суд першої інстанції встановив більшість обставин на підставі висновку органу опіки та піклування та поклав його в основу рішення, але такий висновок є неналежним та недопустимим доказом, оскільки він не містить висновків щодо обстеження умов проживання дитини, умов проживання батьків дитини, оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею, а жодні заходи, передбачені Порядком та спрямовані на встановлення відповідних обставин не проводилися. Натомість, висновок органу опіки та піклування посилається лише на лист Міського центру дитини від 19 травня 2023 року № 069010 про проведення психологічного обстеження дитини. Відтак, з огляду на зазначене, психологічний стан дитини може бути встановлений лише на підставі судово-психологічної експертизи, яка проведена не була, а висновок органу опіки та піклування, лист Міського центру дитини, висновок психолога Міського центру дитини не є висновками судово-психологічного експерта.
 
Також, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивачки та не навів у судовому рішенні мотивів відхилення аргументів стосовно неможливості відповідачем створити належні умови для проживання дитини. Відповідно до договору дарування квартири, у якій проживає відповідач, квартира є однокімнатною, загальна площа - 33,2 квадратних метри, житлова площа - 18,8 квадратних метрів. Матеріалами справи також встановлено, що разом з відповідачем проживають його цивільна дружина та троє малолітніх дітей. Відповідно до ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відтак, відповідач не в змозі забезпечити необхідною житловою площею сім`ю з 5 осіб. При цьому, з наданих відповідачем фотографій квартири вбачається, що діти не мають власних ліжок, сплять разом на диванах, всі троє проживають в одній кімнаті разом із дорослими. Натомість ОСОБА_1 забезпечена власним житлом, а саме має право на 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою:     АДРЕСА_2 . 
 
Крім того, суд першої інстанції визначив місце проживання дитини з особою, що не має самостійного доходу. Натомість висновків щодо наявності обставин самостійного, а головне постійного доходу скаржниці, рішення суду першої інстанції не містить, як не містить і висновку про ї житлові умови.
 
При цьому представник скаржниці, вважає, що суд першої інстанції, мотивував своє рішення припущеннями. Як зазначено у судовому рішенні: «зміна місця проживання дитини, її оточення та звичайного укладу життя може негативно вплинути на психіку дитини». Слово «може» свідчить про припущення суду першої інстанції щодо можливості настання обставин у майбутньому, які ще не настали, які так само можуть і не настати, у галузі у якій суд першої інстанції не мав необхідних знань та кваліфікації для такого висновку.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення районного суду є правильним та законним,  тому не підлягає скасуванню, доводи ж апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.
 
Представники третіх осіб  за основним та зустрічним позовами, в судове засідання не з`явилися, судом про час, місце і дату судового засідання повідомлялися належно, з огляду на що, у суду апеляційної інстанції наявні підстави для розгляду справи за їх відсутності.
 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення  ОСОБА_1 та її представника адвоката Старика В.М, які просили апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та його представника адвоката Кузіва Р.В., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
 
Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим Дніпровський районним відділом у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Місті Києві 11 травня 2016 року (а.с. 7 т.1).
 
Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.04.2021 № 252 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , разом з батьком ОСОБА_2 (а.с. 10 т. 1).
 
Убачається, що у грудні 2022 року ОСОБА_1 , а після у січня 2023 року ОСОБА_1 звернулися у суд із позовами про визначення місця проживання дитини.
 
Так, з копії свідоцтва про право власності на житло від 05.11.2008 виданого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 . На праві власності належить ОСОБА_1 (а.с. 11 т.1).
 
Відповідно до акту обстеження умов проживання № 188 від 24.11.2020 складеного співробітниками Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно якого умови проживання у квартирі АДРЕСА_3 задовільні, квартира потребує косметичного ремонту, наявні всі необхідні меблі, дитина має окремий куточок, ліжко, шафу, одяг, іграшки та інші особисті речі (а.с. 12 т.1).
 
З довідки від 08.12.2022 ОСОБА_1 з 10.11.2021 працює у ТОВ "Агробудхолдинг", розмір її доходів з 24.04.2022 по 23.09.2022 складав 98 815 грн (а.с. 15 т.1).
 
Матеріали справи містять також й заяву позивачки до Подільського УП ГУНП в м. Києві від 27.10.2022 з проханням з`ясувати місце знаходження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17 т.1).
 
ОСОБА_2 відповідно договору дарування квартири від 09.02.2023, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Євміною І.Л. за реєстровим № 59, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 177-179 т.1).
 
08.11.2022 Спеціалізованою школою № 193 м. Києва надана характеристики ОСОБА_3 відповідно якої остання навчається в 1-Б класі з 01.09.2022 та зокрема зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна учениця. Володіє навчальним матеріалом на високому рівні. Батько приділяє належну увагу вихованню доньки, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником (а.с. 53 т.1).
 
З довідки Спеціалізованої школи № 193 м. Києва від 08.11.2022 убачається, що мати дитини ОСОБА_1 за період навчання дитини у закладі з 01.09.2022 по дату видачі довідки у закладі не з`являлась, навчанням і вихованням дитини не цікавилась (а.с. 54 т.1).
 
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.10.2020 у справі № 755/10805/20 про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.     За змістом постанови суду ОСОБА_7 є співмешканцем ОСОБА_1 (а.с. 69-72, 102-105 т.1).
 
З`ясовано та не заперечується сторонами, що сторони мали наркотичну залежність.
 
З лабораторних досліджень Медичного центру "Мрія" № 23-0085 від 23.02.2023, убачається, що у ОСОБА_1 не виявлено показників наркотичних речовин (а.с. 17 т.2).
 
Долучено позивачкою й довідку Медичного центру "Мрія" № 14-0079 від 14.11.2022 у якій зазначено, що вона здорова, наркоманією чи алкоголізмом не хворіє, на медичному обліку у наркологічному диспансері не перебуває та не перебувала (а.с. 16 т.1).

Наявна у справі також копія амбулаторної картки хворого № 1976 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 184-250 т.1, 1-12 т.2).
 
Довідкою від 20.01.2023 виданої Громадською організацією "Наркологічний центр "Вибір" підтверджено те, що ОСОБА_2 пройшов курс психо-соціальної підтримки та адаптації з 10.01.2018 по 15.08.2018. Зокрема зарекомендував себе як вольова людна, яка хоче змінити своє життя на краще. Знаходився в стабільній ремісії (а.с. 121 т.1).
 
За результатами дослідження ТОВ "Медлюкс +" № 37 від 03.04.2023, у ОСОБА_2 не виявлено наркотичних речовин (а.с. 29 т.2).
 
Долучено ОСОБА_2 й характеристику Громадської організації "Наркологічний центр "Вибір" від 20.03.2023, відповідно яких останній проходив курс психо-соціальної підтримки і адаптації, в центрі знаходився дев`ять місяців, термін програми складає рік, реабілітація шість місяців (а.с. 31 т.2).
 
З характеристики Громадської організації "Наркологічний центр "Вибір" від 20.03.2023, відповідно якої ОСОБА_1 проходила курс психо-соціальної підтримки і адаптації, в центрі знаходився три місяці, пройшла відновлювальний термін, термін програми складає рік, реабілітація шість місяців (а.с. 32 т. 2).
 
26.07.20.2023 Орган опіки і піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок від 19.07.2023 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , у якому зазначено, що відповідно до листа Міського центру дитини від 19.05.2023 № 069010 про проведення психологічного обстеження малолітньої ОСОБА_5 з`ясовано, що у дитини сформована надійна прив`язаність до батька, їй комфортно в його родині. Вона відчуває там любов, піклування та безпеку, вона бажає проживати так завжди. За результатами діагностики визначається емоційна дистанція до матері. ОСОБА_5   відмовилася будь що розповідати про неї та зображувати у діагностичних матеріалах, відмовляється зустрічатися з нею на території Центру.
 
Враховуючи результати проведеної психологічної роботи зроблений висновок, що емоційна сфера малолітньої ОСОБА_5 нестійка, дитина травмована через ситуацію в родині; у дівчинки сформована емоційна прив`язаність до батька, до матері простежується емоційна дистанція; з метою стабілізації психоемоційного стану дитини та налагодження контакту з матір`ю рекомендовано пройти курс корекційної роботи з психологом районного центру соціальної служби; необхідно визначити місце проживання дитини, враховуючи її потереби та інтереси, не залучати ОСОБА_5 до сімейних конфліктів, надати можливість проживати в спокійному та безпечному оточенні та спілкуватися з батьком та матір`ю; батькам скористатися сімейною медитацією.
 
Орган опіки та піклування за складеним висновком вважає за доцільне не змінювати місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та залишити з батьком ОСОБА_2 (а.с. 93-94 т.2).
 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , районний суд виходив, з інтересів дитини, яка тривалий час постійно проживає з батьком, а зміна місця проживання, оточення та звичайного укладу життя дитини може негативно вплинути на її психіку. 
 
З такими висновками районного суду, апеляційна станція погоджується, з огляду на наступне.
 
Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
 
Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають правові зобов`язання виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина 1 статті 160 СК України).
 
Відповідно до частини 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Районним судом обґрунтовано взято до уваги  висновки викладено Верховним Судом у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23).
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини 1 статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України "Про міжнародні договори України", а також не містить положень щодо набрання нею чинності.
 
У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
 
Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
 
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
 
Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Принцип справедливості має особливе значення. Він найбільше виражає загальносоціальну суть права, прагнення до пошуку компромісу між учасниками правових зв`язків, між особою та суспільством, громадянином та державою. Принцип справедливості вимагає, щоб правосуддя здійснювалося на законних і чесних підставах. Справедливе рішення суду - те, яке основане на принципі верховенства права.
 
Зважаючи, що обоє батьків висловили бажання піклуватися про дитину і брати участь в її вихованні, колегія суддів враховує наступне.
 
Встановлено, що донька сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  з березня 2020 року проживає разом з батьком. 
 
Як свідчать матеріали справи, контакт між матір`ю та донькою не налаштований та доволі складний.
 
При цьому колегія суддів, враховує й те, що проживання в квартирі ОСОБА_1 її співмешканця, щодо якого складено адмінпротокол та за результатами прийнято постанову про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, може негативно впливати на психоемоційний стан дитини, зважаючи на зміст постанови.
 
Відповідно до матеріалів, сторони по справі були наркозалежними. Вказане підтверджується й показами допитаного судом у якості свідка, зокрема батька відповідача  - ОСОБА_2 , який вказував, що дитина під час лікування батьків від наркотичної залежності проявляла бажання спілкуватися з батьком, та відмовлялася бачитися з матір`ю, яка  приділяла більше уваги своєму співмешканцю, а ніж дитині.
 
Після лікування сина, онука залишилася проживати зі своїм батьком. Зазначив, що відповідач не забороняє бачитися  доньці з матір`ю.
 
Зі свідчень ОСОБА_8 у районному суді вбачається, що вона є старшої донькою сторін та з 18 років не спілкується з матір`ю, з огляду на її поведінку, яка полягає в психологічному насильстві, налаштовуванні проти батька. А також виганяла з дому, а  новий чоловік матері не пускав її до квартири. Вказувала, що з 2018 по 2019 роки ОСОБА_1 не цікавилася донькою ОСОБА_5 . Після реабілітаційного центру знову почала вживати наркотичні речовини. Крім того зазначила, що мати не телефонує ОСОБА_5 і не цікавиться нею. Вважає, що молодшій сестрі потрібно проживати з батьком.
 
Звертає увагу, колегія суддів й на те, що донька сторін у листі Міського центру дитини від 29.05.2023 на будь-які запитання про маму проговорювала «я її давно не бачила і нічого про неї не знаю, не пам`ятаю…» (а.с. 95 т.2).
 
Вказане підтверджує, що ОСОБА_1 , не цікавилася дитиною та здійснювала будь-яких дій щодо спілкування з нею.
 
Таким чином, судова колегія вважає, що висновок районного суду, щодо наявності підстав для визначення місця проживання малолітньої доньки сторін батьком є обґрунтованим.
 
При цьому колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.
 
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
 
Крім того, колегія суддів враховує, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком не має наслідком припинення спілкування ОСОБА_1 з дочкою та не позбавляє останню права брати участь в її вихованні та прийнятті рішень, пов`язаних з цим.
 
Разом із цим, судова колегія наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. 
 
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову, що повністю буде відповідати інтересам дитини.
 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Старика Володимира Михайловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 28 листопада 2023 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: