01.11.23
22-ц/812/1000/23
Справа № 490/1135/21 Головуюча у 1-й інстанції Гуденко О. А.
Провадження №22ц/812/1000/23 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А 
 
Іменем України
1 листопада 2023 року                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Локтіонової О. В., Коломієць В. В.,
          із секретарем: Стрілець К. О.,
за участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідачки – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2023 року, в якому усунуто описку ухвалою того ж суду від 27 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О. А. в залі судових засідань в місті Миколаєві об 11 годині зі складанням його повного тексту 27 березня 2023 року, по справі
за позовом
ОСОБА_3 
до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 
про усунення перешкод в користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А: 

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позову зазначала, що вказана квартира розташована в будинку посімейного заселення, який фактично є домоволодінням, поділеним на квартири. Квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності її доньці ОСОБА_5 , але наразі там зареєстрована та проживає лише позивачка.
Між тим, починаючи з 2020 року власниці іншої квартири АДРЕСА_3 цього ж будинку самовільно зайняли земельні ділянку загального користування та встановили паркан, а також будку з собакою службової породи Алабай (середньо азійська вівчарка), чим обмежили позивачці доступ до квартири.
На неодноразові звернення позивачки з проханням добровільно звільнити земельну ділянку та демонтувати паркан з будкою, які заважають користуватись квартирою відповідачки не відреагували.
З цього приводу позивачка зверталась до поліції, а також в порядку досудового врегулювання направила претензію, яку відповідачки також проігнорували.
У відзиві на позов відповідачки вважали доводи позовної заяви необґрунтованими, а сам позов таким, що не підлягає задоволенню.
На підтримку своїх доводів вказали, що позивачка не є власницею квартири АДРЕСА_4 , однак посилається на норми права, якими передбачено захист власності. Між тим власниця в квартирі не проживає, а тому не відчуває незручностей при користуванні квартирою. 
Твердження, викладені в позовній заяві, на їх думку, не відповідають дійсності, оскільки вхід в квартиру, у якій зареєстрована позивачка, здійснюється через двері, які виходять на проїзну частину АДРЕСА_5 , в користуванні яким нібито чиняться перешкоди, є кладовою, вхід до якої облаштовано через люк у кухні, та не використовується як вхід до квартири.
Звертали увагу суду, на те що фактично побудовані приміщення не співпадають з кресленням приміщень у технічному паспорті. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2023 року, в якому усунуто описку ухвалою того ж суду від 27 березня 2023 року, позов ОСОБА_3 задоволено, зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_4 шляхом демонтування паркану та собачої будки на земельній ділянці прилеглій до житлових приміщень, згідно технічного паспорту №10, 13 та прибрати собаку з даної території. Ухвалено про стягнення витрат на правову допомогу та розподілено судові витрати. 
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що факт встановлення паркану та собачої будки на земельній ділянці, прилеглій до житлових приміщень, що призвело до створення перешкод у користуванні землями загального користування шляхом обмеження доступу до квартири знайшов своє підтвердження, а відповідачки не надали жодних доказів на його спростування. За такого наявні підстави для задоволення позову, а ефективним способом захисту порушеного права є усунення перешкод у користуванні.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 посилаючись на незаконність, необґрунтованість та не вмотивованість рішення суду, просить його скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити. 
Вказувала, що суд зробив передчасний висновок про можливість задоволення позову, оскільки позивачка не надала план земельної ділянки, а відповідачки позбавлені можливості надати до суду технічний паспорт та документи щодо земельної ділянки оскільки не були обізнані щодо дати слухання справи через введення воєнного стану. Тому докази стосовно земельних ділянок судом не досліджувались. 
Зазначала, що судом не розглянуто клопотання її представника щодо витребування матеріалів розгляду заяви ОСОБА_3 до поліції. 
Замість з`ясування відповідності аркушів технічного паспорту виготовленого станом на 25 грудня 2003 року фактично зведеним будівлям, судом долучено до матеріалів справи новий технічний паспорт виготовлений станом на 30 липня 2021 року.
Посилалась на ті обставини, що позивачка не проживає зараз у спірному помешканні.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачкою та відповідачкою ОСОБА_4 не надано. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4 з 2004 року належала позивачці ОСОБА_3 на праві власності. 5 вересня 2013 року позивачка подарувала її своїй доньці ОСОБА_6 . При тому сама ОСОБА_3 реєстрацію в квартирі АДРЕСА_4 не скасовувала та з вересня 2013 року стала належним користувачем чужого нерухомого майна, яке з цього часу належить на праві власності її доньці ОСОБА_6 (а.с. 4-5, 7, 9, 10-11).
Зазначена квартира є п`ятикімнатною та до її складу входять допоміжні приміщення, зокрема, кладова у вигляді 3-х приміщень №№10, 11, 12. Вхід до квартири АДРЕСА_6 площею 8.2кв.м, так і з внутрішньої частини двору будинку АДРЕСА_7 , площею 5кв.м (а.с.12-13, 68-71).
До входу у квартиру АДРЕСА_8 , яким користується позивачка, з внутрішньої частини двору будинку АДРЕСА_9 примикають приміщення квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві часткової власності відповідачкам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , кожній по частині.
Вважаючи, що позивачці достатньо парадного входу у квартиру АДРЕСА_2 , відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 поряд з входом у квартиру АДРЕСА_8 встановили собачу будку та розмістили собаку службової породи Алабай (середньо азійська вівчарка), а також перегородили частину земельної ділянки загального користування парканом.
Зазначені обставини відповідачками у судовому засіданні не оспорювалися (а.с.46-48).
Тому, при вирішенні справи судом першої інстанції правильно встановлено, що починаючи з листопада 2020 року позивачка ОСОБА_3 не має можливості користуватися входом до квартири, позначеному на плані, як приміщення АДРЕСА_10 , через який не може зайти до кладової квартири, що складається з 3-х приміщень №№10, 11, 12.
За цих обставин 29 листопада 2020 року позивачка звернулася із відповідною заявою до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області та 28 грудня 2020 року направила на адресу відповідачок ОСОБА_4 та ОСОБА_2 претензію щодо усунення перешкод у користуванні квартирою (а.с.14-15, 143-159) 
На звернення ОСОБА_3 органами поліції з відповідачками проведена профілактична бесіда, але заходів з усунення перешкод в користуванні позивачкою квартирою не прийнято, як поліцейськими, так і самими відповідачками. 
В той же час, як при проведені перевірки, так і під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачками доказів наявності відповідних дозволів та узгоджень компетентних установ на облаштування паркану та розміщення на цій території службової собаки не надано. 
За копіями справи ММБТІ та його відповіддю на запит апеляційного суду слідує, що земельна ділянка у користування співвласників квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , як і іншими співвласникам будинку АДРЕСА_9 , не відводилася, а знаходиться у фактичному загальному користуванні. Погоджень щодо розміщення додаткового паркану, який перекриває вхід до квартири АДРЕСА_2 , відповідачками від інших співвласників будинку, не отримувалося (а.с.135). 
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України (стаття 396 ЦК України).
Право володіння особою чужим майном виникає відповідно до статей 395, 397-398 ЦК України, зокрема, таке право виникає у особи, яка користується житловим приміщенням з дозволу власника та з підстав, визначених ЖК України.
За змістом частин 4, 5 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Отже, підставою для задоволення позову особи, яка користується чужим нерухомим майном із законних підстав, є встановлення факту порушення її прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні нею цих прав.
Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи наведене, слід виснувати, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
У справі встановлено, що між сторонами існує тривалій спір щодо самочинно встановленого відповідачками паркану та собачої будки, в якій утримується собака службової породи. 
Тому, звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_3 зазначила про порушення своїх прав відповідачками, які самочинно встановили паркан та собачу будку на землях комунальної власності загального користування, перегородивши їй вхід у приміщення №№10-13 квартири, яка знаходиться в її користуванні.
У відповідності до пункту 4 розділу 1. Загальні положення  розділу  ІІ Об`єкти, що підлягають технічній інвентаризації Наказу №127 Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року зі змінами та доповненнями «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі.
Між тим, з наявної в матеріалах справи копії плану квартири АДРЕСА_11 , належної на праві спільної часткової власності відповідачкам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , вбачається, що вона складається з двох окремих кімнат та не має додаткових приміщень, огорож, парканів тощо (а.с.140-141). 
Крім того, з наданих Відділенням поліції №1 Миколаївського районного управління поліції копій матеріалів розгляду заяви ОСОБА_3 слідує, що відповідачки вважали окремі приміщення №№10, 11, 12 квартири АДРЕСА_2 підвалом, який належить усім мешканцям будинку, однак самовільно захопленим позивачкою (а.с. 141-159).
Аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що позивачка, як особа, що має речове право володіння та користування чужим нерухомим майном, пред`явила позов у відповідності до положень статей 391, 396 ЦК України, та довела порушення своїх прав відповідачками за допомогою належних та допустимих доказів у суді першої інстанції, внаслідок чого судом обґрунтовано задоволено її позов.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності процесуальних порушень під час розгляду справи не є слушними, оскільки не вплинули на правильність прийняття рішення.
Таким є і посилання відповідачки ОСОБА_2 на смерть собаки до постановлення судом рішення, яке не має процесуального та доказового значення, оскільки у встановленій за самовільним парканом собачій будці, відповідачками на час перегляду справи у суді апеляційної інстанції була розміщена інша собака. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.
Підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до положень статті 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Центрального  районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2023 року, в якому усунуто описку ухвалою того ж суду від 27 березня 2023 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                         О. О. Ямкова                                                                                                         
Судді О. В. Локтіонова

В. В. Коломієць