ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2023 року

м. Чернівці
справа № 719/238/23
провадження 22-ц/822/612/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

учасники справи

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2023 року, головуючий у першій інстанції Цицак В.Л.
ВСТАНОВИВ
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Красіловський В.О., у квітні 2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір прокату (найму) від 19 березня 2022 року в усній формі, за умовами якого ОСОБА_1 надає у прокат маніпулятор марки MAN 26.414 з номерним знаком НОМЕР_1 на строк до 25 березня 2022 року, а ОСОБА_2 здійснює оплату в сумі 39900 грн.
Передав ОСОБА_2 маніпулятор марки MAN 26.414 з номерним знаком НОМЕР_1 19 березня 2022 року. 
Вказував, що ОСОБА_2 виконано зобов`язання частково, здійснено оплату ОСОБА_2 в сумі 10000 грн. та ОСОБА_3 в сумі 10025 грн. 06 коп. 
ОСОБА_2 надіслано листа-претензію про відшкодування боргу за договором прокату (найму) 04 червня 2022 року.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прокату (найму) від 19 березня 2022 року борг в сумі 19874 грн. 94 коп. з урахуванням трьох процентів річних за період з 25 березня 2022 року по 06 квітня 2023 року в сумі 617 грн. 48 коп., інфляційних втрат за період з 25 березня 2022 року по 06 квітня 2023 року в сумі 3872 грн. 74 коп.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно збережені грошові кошти у рахунок оплати за користування рухомим майном транспортним засобом марки MAN модель 26.414 (загальний/вантажний - загальний/бортовий) із встановленим краном-маніпулятором з номерним знаком НОМЕР_1 у період з 19 березня 2022 року по 25 березня 2022 року в сумі 4674 грн. 94 коп., інфляційні втрати в сумі 910 грн. 94 коп., три проценти річних в сумі 144 грн. 86 коп., а в решті відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2023 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та безпідставно застосував положення статті 1212 ЦК України, яка регулює відносини у разі набуття майна без достатніх правових підстав.
Правовим наслідком вирішення позову ОСОБА_1 мало бути зобов`язання ОСОБА_2 повернути транспортний засіб марки MAN модель 26.414 із встановленим краном-маніпулятором з номерним знаком НОМЕР_1 .
Вважає, що суд першої інстанції самоусунувся від свого обов`язку перевірити правильність визначення суб`єктного складу учасників процесу, не надав оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що є неналежним відповідачем.
Суд першої інстанції дійшов висновків про перебування транспортного засобу у фактичному користуванні ОСОБА_2 за відсутності будь-яких доказів.
Крім того, оплату за договором здійснено частково колишнім подружжя ОСОБА_3 , рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано задовго до виникнення договірних зобов`язань.
Посилається на протиправне використання судом першої інстанції роздруківок смс-повідомлень та листування за допомогою месенджерів , не надання згоди на використання роздруківок смс-повідомлень та аудіозаписів телефонних розмов.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Красіловський В.О., просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості частково, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 на повернення ОСОБА_2 коштів в сумі 4674 грн. 94 коп., які останній мав заплатити ОСОБА_1 за користування транспортним засобом за період з 19 березня 2022 року по 25 березня 2022 року за відрахуванням здійснених виплат в сумі 20025 грн. 06 коп., проте без достатньої правової підстави за рахунок власника майна зберігає у себе.
Разом з тим суд першої інстанції вважав, що підлягають стягненню інфляційні втрати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року в сумі 910 грн. 94 коп. та три проценти річних за період з квітня 2022 року по квітень 2023 року в сумі 144 грн. 86 коп.
На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції встановив, що договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 найму транспортного засобу є нікчемним, оскільки сторонами не дотримано визначеної законом письмової форми із нотаріальним посвідченням.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення безпідставно набутого майна, оскільки з моменту передачі ОСОБА_2 транспортного засобу між власником майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли відносини з фактичного користування рухомим майном та недоотримання його власником доходів у вигляді плати за таке користування.
Водночас судом першої інстанції не взято до уваги вартість використання евакуатора в сумі 15200 грн. з огляду на вчинення договору найму маніпулятора, а не будь-якого іншого транспортного засобу.
Також суд першої інстанції зазначив, що переписка між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за допомогою месенджера Viber є паперовою копією електронного доказу, яка засвідчена в порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам не відповідає.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір прокату (найму) від 19 березня 2022 року в усній формі, за умовами якого ОСОБА_1 надає у прокат маніпулятор марки MAN 26.414 з номерним знаком НОМЕР_1 на строк до 25 березня 2022 року, а ОСОБА_2 здійснює оплату в сумі 39900 грн.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки MAN модель 26.414 ( загальний/вантажний – загальний/бортовий) із встановленим краном-маніпулятором з номерним знаком НОМЕР_1 .
До матеріалів справи приєднано лист-претензію ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування боргу за договором прокату (найму) від 04 червня 2022 року.
На підставі квитанції Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 23 квітня 2022 року №Р24А2191057084С4826 ОСОБА_3 здійснено сплату ОСОБА_1 коштів в сумі 10025 грн. 06 коп. із призначенням за маніпулятор.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцієюі законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прокату (найму) від 19 березня 2022 року борг в сумі 19874 грн. 94 коп. з урахуванням трьох процентів річних за період з 25 березня 2022 року по 06 квітня 2023 року в сумі 617 грн. 48 коп., інфляційних втрат за період з 25 березня 2022 року по 06 квітня 2023 року в сумі 3872 грн. 74 коп.
Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося неналежне виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прокату (найму) від 19 березня 2022 року в усній формі з здійснення оплати в сумі 39900 грн.
Відповідно до частини першої статті 787 ЦК України за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає або зобов`язується передати рухому річ наймачеві у користування за плату на певний строк.
У главі 58 ЦК України «Найм (оренда)» розташовані спочатку загальні положення, які поширюються на всі види договорів найму, а потім - спеціальні правила, які стосуються лише окремого різновиду договору найму (прокат, оренда транспортних засобів, найм будівлі або іншої капітальної спори, лізинг). Зазначені окремі договори найму (оренди) регулюються спеціальними нормами глави 58, загальні положення про найм (оренду) застосовуються до них субсидіарно, якщо спеціальними правилами не встановлено інше.
За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.
На підставі частини другої статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. 
Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.
Однією із особливих рис договору прокату є те, що об`єктом договору прокату може бути лише рухома річ, крім транспортних засобів, щодо яких ЦК містить окремі положення. Як правило, об`єкт договору прокату використовується для задоволення побутових невиробничих потреб.
Отже, найм (оренда) транспортного засобу виділяється в окремий різновид договору найму, виходячи із особливостей його об`єкта, яким є повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (частина перша статті 798 ЦК України).
Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Встановивши, що сторонами не дотримано вимог закону  щодо письмової форми та нотаріального посвідчення договору прокату (найму) транспортного засобу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про нікчемність договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прокату (найму) від 19 березня 2022 року.
Не можна погодитися з посиланням ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, застосувавши положення статті 1212 ЦК України.
Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18) вказав, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Аналогічний по суті висновок міститься у пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 925/1276/19 зазначив, що тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17).
Встановивши, що ОСОБА_2  не виконано зобов`язання зі сплати   ОСОБА_1  грошових коштів в сумі 4674 грн. 94 коп.,  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про позбавлення можливості застосувати реституцію як наслідок нікчемного правочину та наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 ЦК України.

Натомість, заслуговують на увагу доводи  ОСОБА_2 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про невиконання судом першої інстанції обов`язку перевірити правильність визначення суб`єктного складу учасників процесу.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказав, що усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно  яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Принцип виконання зобов`язання належними сторонами  визначений статтею 527 ЦК України.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України установлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначав про виконання обов`язку за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прокату (найму) від 19 березня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 

ОСОБА_1 не посилався на прийняття виконання, запропоноване за ОСОБА_2 іншою особою ОСОБА_3 .
На підставі квитанції Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 23 квітня 2022 року №Р24А2191057084С4826 ОСОБА_3 здійснено сплату ОСОБА_1 коштів в сумі 10025 грн. 06 коп. із призначенням платежу за маніпулятор.
ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі не заперечувалися обставини виконання зобов`язання з сплати ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10000 грн. особисто.
Водночас ОСОБА_2 посилається на наявність правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з прокату транспортного засобу.

Ураховуючи наведене, спір виник з правовідносин з надання ОСОБА_1 у прокат транспортного засобу марки MAN 26.414 з номерним знаком НОМЕР_1 на строк з 19 березня 2022 року до 25 березня 2022 року та часткового виконання зобов`язання з оплати ОСОБА_2 в сумі 10000 грн., ОСОБА_3 в сумі 10025 грн. 06 коп. 
За таких обставин стороною правовідносин з договору прокату (найму) транспортного засобу є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Отже, належними відповідачами у справі є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Натомість, не залучено до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 . 

Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом,запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

На підставі ч.2 наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Пунктом 4 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Разом з тим суд першої інстанції не роз`яснив право залучити до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 .
За відсутності відповідної заяви ОСОБА_1 про залучення  ОСОБА_3   до участі у справі в якості співвідповідача, суд першої інстанції не вправі був самостійно вчинити такі процесуальні дії.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення  суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 .
Оцінка судами обґрунтованості позовних вимог по суті, має відбуватися за участі належних сторін цивільної справи.
Встановивши, що до участі у справі не залучено усіх сторін за договором, суд першої інстанції мав відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, оскільки пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови у позові. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2023 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2023 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обов`язку за договором прокату та стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 29 вересня 2023 року.

Головуючий                                                                          Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                         М. І. Кулянда
                                                                              
І. М. Литвинюк