ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2023 року 
м. Київ
справа № 0440/6464/18
адміністративне провадження № К/9901/12851/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів - Єзерова А.А., Чиркіна С.М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від                23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Сафронової С.В. (головуючий), суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В. у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови,-
ОПИСОВА ЧАСТИНА          
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
1. У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом у якому просив:
- скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН857/264/АВ/ТД-ФЄ/475 від 2 серпня 2018 року про накладення штрафу на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у розмірі 558450,00 грн за допуск до роботи без оформлення трудового договору фізичних осіб:      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
2. Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 12 грудня 2018 року відмовив у задоволенні позову.
2.1 Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договори, укладені позивачем з фізичними особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 мають ознаки трудового характеру.
Тому відповідач, за результатами інспекційного відвідування, правомірно прийняв постанову №ДН857/264/АВ/ТД-ФС/475 від 02.08.2018 року про накладення штрафу на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України у розмірі 558450,00 грн за допуск до роботи без оформлення трудового договору зазначених фізичних осіб
3. Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 23 травня 2019 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позов задовольнив.
3.1 Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачем по справі не доведено суду належними доказами про те, що між ФОП ОСОБА_7 та вищеозначеними фізичними особами фактично існують трудові відносини, а укладені з ними цивільно-правові договори не відповідають положеннями статей 626, 873, 903 ЦК України.
4. Судами попередніх інстанцій встановлено що: 
4.1 ОСОБА_1 зареєстрований, як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис від 01.08.2016 року №22270000000063135.
4.2 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність з надання послуг харчування у їдальні розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .
4.3 На підставі направлення на перевірку від 9 липня 2018 року № 237/4.2-7 та відповідно до наказу від 6 липня 2018 року №549-І Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області згідно статті 259 КЗпП України, частини третьої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 у період з 12 год. 00 хв. 9 липня 2018 року по 17 год. 00 хв. 10 липня 2018 року, проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за місцем ведення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 .
4.4 За результатами перевірки складено акт від 10 липня 2018 року №ДН857/264/АВ.
У акті перевірки зазначено, що при проведенні інспекційного відвідування виявлено, що     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виконують певні трудові функції, залучені до процесу праці, який полягає в повному обслуговуванні клієнтів їдальні від приготування страв для відвідувачів до миття посуду, все це відбувається в робочий час їдальні. Крім того, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виконують певні трудові функції які відповідають видам економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 .. Таким чином ФОП          ОСОБА_1 від вищезазначених осіб необхідний процес праці, а не її кінцевий результат.
Таким чином, перевіряючою особою зроблено висновок, що ФОП ОСОБА_1 в порушення частини першої статті 21 КЗпП України не укладено трудовий договір з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та в порушення частини третьої статті 24 КЗпП України зазначені особи допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням та повідомлення Держаної фіскальної служби про прийняття на роботу.
На підставі акта перевірки Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову від 2 серпня 2018 року №ДН857/264/АВ/ТД-ФС/475 про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України у розмірі 558450,00 грн за допуск до роботи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 без оформлення трудового договору.
4.5 Не погоджуючись з прийнятою постановою позивач звернувся до суду із цим позовом.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5. Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Управління Держпраці у Дніпропетровській області, звернулося із касаційною скаргою, у якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
5.1 На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначив, зокрема, що робота, яку виконували працівники, носила системний, постійний характер та виконувалась в інтересах позивача на забезпечення здійснення ним своєї господарської діяльності, характер роботи відповідає такій, що здійснюють штатні працівники підприємства. Тому позивач повинен був укласти з ними трудовий, а не цивільно-правовий договір. Тобто має місце заміна трудових відносин іншими відносинами, що є порушенням вимог статті 24 КЗпП України.
6. Позивач відзив на касаційну скаргу не подав. 
Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
8. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 № 96 (далі - Положення № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
9. За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
10. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
1) при організованому наборі працівників;
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
3) при укладенні контракту;
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;
7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
11. Колегія суддів зазначає, що з аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
12. Характерними ознаками трудових відносин є:
- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);
- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;
- виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня    2010 року №327;
- обов`язок роботодавця надати робоче місце;
- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
13. Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України.
14. Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
15. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
16. З аналізу наведених норм, Верховний Суд зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.
Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
17. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №127/21595/16-ц, від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 29.08.2017 у справі №587/1714/17, від 26.09.2018 у справі №822/723/17, від 13.06.2019 у справі №1840/2507/18, від 08.10.2018 у справі №553/954/17, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 24.10.2019 у справі №804/6962/17.
18. Судами встановлено, що з наданих позивачем цивільно-правових договорів про надання послуг, укладених ним з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 предметом є послуги з виготовлення їжі, а предметом договорів про надання послуг, укладених позивачем з            ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є миття столового та кухонного посуду.
У договорах не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.
У судовому засіданні відтворено відеозаписи, які здійснювались відповідачем під час проведення інспекційного відвідування. На відеозаписах опитувані особи пояснюють, що отримують оплату за свою роботу два рази на місяць у вигляді авансу та заробітної плати, робочий графік становить з сьомої до шістнадцятої години, виконують роботу відповідно до потреб, які виникають в процесі приготування їжі.
19. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що предметом наведених договорів є процес праці, а не її кінцевий результат, вони не містять жодних відомостей щодо обсягу виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та можуть бути відображені в акті їх приймання. У договорах відсутні будь-які відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинні передати виконавці замовникові, не визначено переліку завдань, кількісних і якісних характеристик. За цими договорами фізичні особи повинні систематично виконувати певні трудові функції відповідно до визначеного виду робіт, у встановлений строк.
20. Відтак, Верховний Суд дійшов висновку, що укладені позивачем з наведеними фізичними особами угоди не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом, що є характерним для трудових функцій.
Водночас суд вважає за можливе зауважити, що послуги прибирання та миття посуду можуть надаватися за цивільно-правовими договорами у разі чіткого визначення всіх необхідних для цивільно-правового договору відносин, тобто конкретного обсягу, одиниць вимірювання результату, тощо.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дії позивача щодо надання трудовому договору форми цивільно-правового договору перешкоджають реалізації права фізичної особи на працю, гарантованого Конституцією України та КЗпП України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, права на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки тощо.
21. Суд Касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час проведення інспекційного відвідування відповідач встановив факт допуску ФОП ОСОБА_1 працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
22. Отже, ФОП ОСОБА_1 допустив порушення частини третьої статті 24 КЗпП України (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).
23. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року,          30 вересня 2020 року (справи №№817/2331/16, 540/635/19, відповідно).
24. Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови і ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, скасував судове рішення, яке відповідало закону.
25. Натомість, судом першої інстанції при прийнятті рішення правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норм процесуального права і доводи касаційної скарги цього не спростовують.
26. У силу приписів частини першої статті 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
27. З огляду на наведене, касаційна скарга Управління Держпраці у Дніпропетровській області підлягає до задоволення.
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області задовольнити.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року скасувати, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та не оскаржується. 

Суддя-доповідач                                                                                          В.М. Шарапа
Судді:                                                                                                              А.А. Єзеров          
                                                                                                              С.М. Чиркін