ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/1955/20  
Номер провадження: 22-ц/819/249/23 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року                                                                 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого                Майданіка В.В.
суддів:                Кутурланової О.В.,
                       Орловської Н.В.
секретар                Доброва К.О.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ;
відповідачі – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Бугрименка В.В. в смт. Білозерка Херсонської області, дата складення повного тексту рішення – 04 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

03 липня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до  ОСОБА_2 (відповідач 1) та ОСОБА_3 (відповідач 2), в якому просив:
--- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: 
– грошову суму за договорами позики в розмірі 13 600 доларів США;
– 3% річних у розмірі 947,03 доларів США;
– проценти за користування позикою в розмірі 4 928,75 доларів США;
--- стягнути з ОСОБА_3 на свою користь:
– грошову суму за договорами позики в розмірі 700 доларів США;
– 3% річних у розмірі 57,85 доларів США;
– проценти за користування позикою у розмірі 296,66 доларів США
--- стягнути з обох відповідачів на свою користь судові витрати. 

Позов, з посиланням на положення ч.2 ст.533, ч.2 ст.625, 1046, 1047, 1048 ЦК України, обґрунтований наступним.
01 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, на підставі якого остання отримала у нього в борг 9 000 доларів США. Відповідно до договору вона зобов`язалась повернути кошти до 01 грудня 2017 року. 14 грудня 2017 року між ними укладено доповнення №1 до договору позики від 01 грудня 2016 року, відповідно до якого строк дії договору продовжено до 01 березня 2018 року. 01 березня 2018 року між ними укладено доповнення №2 до договору позики від 01 грудня 2016 року, відповідно до якого строк дії договору продовжено до 01 березня 2019 року, встановлено щомісячну компенсацію в розмірі 400 доларів США, яку позичальник зобов`язувалась сплатити на його користь. Крім цього, 25 липня 2017 року відповідачка отримала у нього позику в сумі 200 доларів США, які зобов`язалась повернути до 15 серпня 2018 року. Проте, вона зобов`язання не виконала, позики не повернула, у зв`язку з чим, станом на 02 липня 2020 року заборгованість за договорами становить 19 375,78 доларів США та складається із суми боргу 13 600 доларів США, процентів за період з 02 березня 2018 року по 02 липня 2020 року – 4 928,75 доларів США, 3% річних за період з 02 березня 2018 року по 02 липня 2020 року – 947,03 доларів США. 
Крім того, 21 липня 2017 року ОСОБА_3 отримав у нього позику в сумі 300 доларів США, які зобов`язався повернути до 15 серпня 2017 року. 27 липня 2017 року ОСОБА_3 знову отримав у нього позику в сумі 200 доларів США, які зобов`язався повернути до 15 серпня 2017 року. 27 вересня 2017 року ОСОБА_3 отримав у нього позику в сумі 200 доларів США, які зобов`язався повернути 01 жовтня 2017 року. Відповідач зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим, станом на 02 липня 2020 року заборгованість ОСОБА_3 за договорами становить 1 054,51 доларів США, яка складається з основного боргу – 700 доларів США, 3% річних за період з 01 жовтня 2017 року по 02 липня 2020 року в сумі 57,85 доларів США, процентів за період з 02 жовтня 2017 року по 02 липня 2020 року 296,66 доларів США. 
На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь вказані кошти та судові витрати за сплачений судовий збір.

Ухвалою суду першої інстанції від 28.08.2020 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом й ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.30).

Ухвалою суду від 12.11.2020 року за клопотанням адвоката Берестового Євгена Вікторовича, діючого від імені відповідачки  ОСОБА_2 , було здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження й призначено підготовче судове засідання (а.с.52, 54).

Ухвалою суду від 09.12.2020 року за клопотанням сторони відповідачів було призначено судову почеркознавчу експертизу на предмет дослідження справжності підпису та рукописного тексту, виконаних відповідачами, на договорі позики, його доповненнях та розписках. Однак, відповідною експертною установою було направлено Повідомлення від 07.04.2021 року про неможливість дачі висновку судового експерта через ненадання додаткових матеріалів, роз`яснень та через неоплату рахунку вартості проведення експертизи (а.с.65, 97-98).

Іншою ухвалою суду першої інстанції від 26.04.2021 року за клопотанням сторони відповідачів було призначено судову почеркознавчу експертизу на предмет дослідження справжності підпису та рукописного тексту, виконаних відповідачами, на договорі позики, його доповненнях та розписках. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено (а.с.167-168).

04.08.2021 року до суду надійшов від Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) висновок експерта почеркознавця № 21-259 від 30.07.2021 року (181, 182, 183-218).

Ухвалою суду від 16.08.2021 року провадження у справі було поновлено та призначено підготовче судове засідання (а.с.220).

Відзив на позовну заяву не подано.

Ухвалою суду від 02.09.2021 року підготовче засідання було закрито й справу призначено до судового розгляду (а.с.230).

У своїх письмових поясненнях від 30.09.2021 року адвокат Резуненко Д.С., діючий від імені відповідачів, зазначив про необгрутованість вимог позивача про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 4 400 доларів США з огляду на встановлення висновком експерта підроблення підпису ОСОБА_2 на Доповненнях №№ 1 і 2 до договору позики. З урахуванням вказаного зазначив про невірність розрахунку заборгованості. Також вказав про те, що розрахунок заборгованості ОСОБА_3 по 3% річних позивач почав за день до закінчення строку повернення грошових коштів за розпискою від 27.08.2017 року (а.с.246). 

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2021 року позов було задоволено частково. Суд вирішив:
--- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в сумі 9 845,76 доларів США, які складаються із суми позики 9 200 доларів США та 3% річних в сумі 645,76 доларів США;
в решті позову щодо стягнення 3% річних, відсотків – відмовити.
--- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 757,82 доларів США, які складаються із суми позики 700 доларів США та 3% річних в сумі 57,82 доларів США;
в решті позову щодо стягнення 3% річних, відсотків – відмовити.
--- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 604,23 грн;
--- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2 230,24 грн.

       Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачі не повернули позивачу отримані у нього кошти, зокрема, ОСОБА_2 – в сумі 9200 доларів США, а ОСОБА_3 – в сумі 700 доларів США, вказані кошти підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. При цьому суд відхилив доводи відповідачів про те, що вказаний договір та розписки вони не писали та не підписували, оскільки вважав, що вказані доводи спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи №21-259 від 30 липня 2021 року, відповідно до якої: підпис та рукописний текст " ОСОБА_4 " в договорі позики від 01 грудня 2016 року в графі "Позичальник" виконані ОСОБА_2 ; текст розписки від 25 липня 2017 року, яка складена від імені ОСОБА_2 , та підпис в ній виконані остатньою; текст розписок від 21 липня 2017 року, 27 липня 2017 року та 27 вересня 2017 року, які складені від імені ОСОБА_3 , виконані останнім, підпис в розписках виконаний ймовірно ОСОБА_3 .
       Також суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що між ним та ОСОБА_2 були укладені доповнення №1 та №2. Відповідно, вимога про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача плати за користування позикою за період з 01 квітня 2018 року по 01 березня 2019 року, в розмірі 400 доларів США щомісячно, також є недоведеною.
       Також суд виходив з того, що оскільки відповідачі зобов`язання не виконали, позику в обумовлений строк не повернули, то вимоги позивача про стягнення з них 3% річних, відповідно до положень ст.625 ЦК України, є законною та обґрунтованою. Проте, як вважав суд, заявлені позивачем вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.
       Так, за підрахунком суду, 3 % річних від простроченої ОСОБА_2 суми, за період з 02 березня 2018 року по 02 липня 2020 року, відповідно до заявлених вимог, становить 645,76 доларів США (9200 доларів США х 3% х 854 дн./365 / 100% = 645,76 доларів США).
       А 3 % річних від простроченої ОСОБА_3 суми, відповідно до заявлених вимог, за період з 02 жовтня 2017 року по 02 липня 2020 року, становить 57,82 доларів США (700 доларів США х 3% х 1005 дн./365 / 100% = 57,82 доларів США). Враховуючи, що в розписці відповідача від 27 вересня 2017 року встановлено строк виконання зобов`язання, а саме, 01 жовтня 2017 року, початок порушення строку виконання зобов`язання, на думку суду, необхідно рахувати з наступного дня, тобто, 02 жовтня 2017 року.
       Також суд виходив з того, що вимога позивача про стягнення з відповідачів відсотків на рівні облікової ставки НБУ, зокрема, з ОСОБА_2 4 928,75 доларів США (за період з 02 березня 2018 року по 02 липня 2020 року), з ОСОБА_3 296,66 доларів США (за період з 02 жовтня 2017 року по 02 липня 2020 року) задоволенню не підлягає через невизначення сторонами розміру процентів за користування позикою та з урахуванням того, що позивач заявив вимогу про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою, які нараховані після спливу строку дії договорів. Пославшись на правову позицію, викладену у висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, суд врахував те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування; в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

       У своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 просять вказане рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові. При цьому скаржники послалися на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права. Також скаржники одночасно зі скаргою подали письмове клопотання про призначення судової технічної експертизи давності документів, на вирішення якої поставити питання: який був першочерговий вигляд документу?, в якому порядку на документ наносився друкований текст, рукописний текст, підписи?, чи виконані рукописні частини документу одночасно чи в різний час та в якій послідовності, а саме: – зазначений в пункті 1 договору рукописний текст щодо суми грошового зобов`язання "9000 (дев`ять тисяч) дол. США"; зазначений в пункті 3 договору рукописний текст щодо строку виконання зобов`язання "1 грудня 2017р"; зазначений на 2 сторінці договору підпис та рукописний текст " ОСОБА_4 "?.
Зокрема, зазначили, що поза увагою суду залишилось те, що вказаний договір позики від 01.12.2016 року ОСОБА_2 не підписувала, нею був підписаний лише бланк договору, в якому графи щодо визначення суми зобов`язання та строку його виконання, передбачені пунктами 1 і 3, не були заповнені. Висновком судової експертизи від 30.07.2021 року визначено, що підпис та рукописний текст " ОСОБА_4 " на 2 сторінці договору позики від 01 грудня 2016 року в графі "Позичальник" виконані ОСОБА_2 .Проте, вказаною експертизою неможливо встановити, чи виконані рукописні частини вказаного договору, а саме зазначений у пункті 1 рукописний текст щодо суми грошового зобов`язання "9000 (дев`ять тисяч) дол. США", зазначений в пункті 3 договору рукописний текст щодо строку виконання зобов`язання "1 грудня 2017р", підпис та рукописний текст " ОСОБА_4 ", зазначений на 2 сторінці договору, одночасно чи в різний час, та в якій послідовності.
Вказані обставини визначає судова технічна експертиза даності документів, яка в суді першої інстанції не проводилась.
Також вказали, що судом не враховано того, що ОСОБА_2 виконано зобов`язання по поверненню грошових коштів за розпискою від 25.07.2017 року (повернення 200 доларів США до 15.08.2018 року), що може бути підтверджено свідками, які в суді першої інстанції допитані не були.
З урахуванням наведеного, зазначили, що суд не дав можливості відповідачці ОСОБА_2 заявити клопотання про проведення судової технічної експертизи давності документів, позбавив її можливості підтвердити свою позицію щодо неукладення договору позики, а також не дав можливості їй заявити клопотання про допит свідків, чим порушив принцип змагальності сторін, який згідно ст.2 ЦПК України є основною засадою цивільного судочинства.
Заявити вказані клопотання не надалось можливим з огляду на закриття підготовчого провадження у справі та ухвалення оскаржуваного рішення на наступному судовому засіданні. З цього приводу зазначили, що після надходження висновку судової почеркознавчої експертизи, суд за відсутності відповідачів 02.09.2021 року закрив підготовче провадження, а вже на наступному судовому засіданні, 30.09.2021 року, ухвалив рішення по суті. 
Також зазначили, що суд не прийняв до уваги того, що відповідно до висновку судової експертизи від 30.07.2021 року тексти розписок від 21.07.2017р (про отримання у позивача позики в сумі 300 доларів США на строк до 15.08.2017р), від 27.07.2017р (про отримання у позивача позики в сумі 200 доларів США на строк до 15.08.2017р), від 27.09.2017р (про отримання у позивача позики в сумі 200 доларів США на строк до 01.10.2017р), які складені від імені  ОСОБА_3 виконані останнім, однак підписи в них виконані ймовірно ОСОБА_3 , що свідчить про неоднозначність висновку експерта та виключає точність підписання вказаних розписок ОСОБА_3 , який не визнає обставину, що вказані розписки були підписані ним. Отже суд необґрунтовано оцінив докази та дійшов помилкового висновку, що зазначені розписки складені власноручно ОСОБА_3 .
Також вказали, що поза увагою суду залишилось те, що недоведеність заборгованості ОСОБА_2 на підставі договору від 01.12.2016 року та розписки від 25.07.2017 року, а також заборгованості ОСОБА_3 на підставі розписок від 21.07.2017р, від 27.07.2017р, від 27.09.2017р нівелює стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України.

Таким чином, рішення суду першої інстанції по суті оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог та не оскаржується в решті, тобто не оскаржується в частині: відмови у задоволенні вимоги про стягнення відсотків з ОСОБА_2 – в розмірі 4 928,75 доларів США, з ОСОБА_3 – в розмірі 296,66 доларів США; відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача плати за користування позикою за період з 01 квітня 2018 року по 01 березня 2019 року в розмірі 400 доларів США щомісячно; відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних у розмірі, що перевищує пред`явлені в позові вимоги.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 11.10.2023 року о 09-30 годині, однак сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності. 

       Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

       З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке.

       Відповідно до Договору позики від 01 грудня 2016 року, укладеного у простій письмові формі між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 , ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 позику в сумі 9000 дол.США, з кінцевим терміном повернення – 01 грудня 2017 року (а.с.10). 
       Згідно Доповнення №1 до договору від 01 грудня 2016 року, складеного 14 грудня 2017 року та Доповнення № 2 до договору від 01 грудня 2016 року, складеного 01 березня 2018 року, строк дії договору позики продовжено спочатку до 01 березня 2018 року, а потім до 01 березня 2019 року, встановлено з 01 березня 2018 року компенсацію, яку позичальник зобов`язувалась сплачувати на користь позивача щомісячно до виконання зобов`язання, в розмірі 400 дол. США (а.с.11, 12).

За розпискою від 25.07.2017 року, складеною у простій письмовій формі, ОСОБА_2 отримала у позивача позику в сумі 200 доларів США, які зобов`язалась повернути до 15 серпня 2017 року (а.с.14). 

Згідно розписки від 21.07.2017 року, складеній у простій письмовій формі, ОСОБА_3 отримав у позивача позику в сумі 300 доларів США, з кінцевим терміном повернення – 15 серпня 2017 року (а.с.13).

Відповідно до розписки від 27.07.2017 року, складеній у простій письмовій формі, ОСОБА_3 отримав у позивача позику в сумі 200 доларів США, з кінцевим терміном повернення – 15 серпня 2017 року (а.с.13).

Згідно розписки від 27.09.2017 року, складеній у простій письмовій формі, ОСОБА_3 отримав у позивача позику в сумі 200 доларів США, з кінцевим терміном повернення – 01 жовтня 2017 року (а.с.15).

Відповідно до висновку експерта №21-259 від 30 липня 2021 року судової почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ):
--- підпис та рукописний текст "Вакуленко", розташовані на 2 сторінці договору позики від 01 грудня 2016 року, в графі "Позичальник" виконані ОСОБА_2 ;
--- підпис, розташований в лівому куті Доповнення №1 від 14 грудня 2017 року до Договору позики від 01 грудня 2016 року, в графі "Позичальник" виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою;
--- відповісти на питання чи виконаний підпис, розташований в нижній частині Доповнення №2 від 01 березня 2018 року до договору позики від 01 грудня 2016 року, в графі "Позичальник" ОСОБА_2 чи іншою особою не надається за можливе (з причин, викладених в дослідницькій частині висновку);
--- текст розписки від 25 липня 2017 року, яка складена від імені ОСОБА_2 , та підпис в ній виконані саме ОСОБА_2 ;
--- текст розписок від 21 липня 2017 року, від 27 липня 2017 року та від 27 вересня 2017 року, які складені від імені ОСОБА_3 , виконані ОСОБА_3 , підпис в зазначених розписках виконаний ймовірно ОСОБА_3 (а.с.183-202). 

       Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.1046 ЦК України:
--- за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (частина 1);
--- договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина 2).

       За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

       Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України:
--- позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, зокрема грошові кошти в строк та у порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина 1); 
--- позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3).

За ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

       Згідно ч.1 ст.1050 вказаного Кодексу якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 

       За положеннями ст.1051 ЦК України:
--- позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (абз.1 ч.1);
--- якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (абз.2 ч.1).
        
       Як вбачається із ч.ч.1, 2 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16.

Згідно із ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 3 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1 і 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом у своїх постановах, зокрема у постанові від 18.07.2018 року у справі № 143/280/17.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо можливості доведення відповідачкою ОСОБА_2 показаннями свідків факту виконання нею зобов`язання по поверненню грошових коштів за розпискою від 25.07.2017 року (повернення 200 доларів США до 15.08.2018 року) та ненадання судом їй можливості в суді першої інстанції заявити відповідне клопотання про допит свідків. При цьому апеляційний суд враховує те, що відповідно до положень ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Тому посилання скаржників на порушення судом їх прав на захист від пред`явлених до них безпідставних позовних вимог є необґрунтованими. Наявність у позивача боргових документів – розписок відповідачів, зокрема і розписки від 25.07.2017 року про отримання ОСОБА_2 в борг 200 доларів США, свідчить про невиконання ними взятих на себе зобов`язань.

Переглядаючи справу в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи й дав належну оцінку зібраним у справі доказам, а тому прийшов до вірного висновку про те, що відповідачі не повернули позивачу отримані у нього кошти, зокрема, ОСОБА_2 – в сумі 9200 доларів США, а ОСОБА_3 – в сумі 700 доларів США, у зв`язку з чим вказані кошти підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, як і підлягають стягненню 3% річних, відповідно до положень ст.625 ЦК України. Суд обґрунтовано відхилив доводи відповідачів про те, що вказаний договір та розписки вони не писали та не підписували,  оскільки вони спростовуються поясненнями позивача, письмовими доказами (відповідним договором позики та розписками) та висновком судової почеркознавчої експертизи №21-259 від 30 липня 2021 року.  

Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем не доведено належними доказами неотримання ним вказаних грошових коштів.

Розрахунок суду першої інстанції перевірений апеляційним судом, є обґрунтований, на його спростування скаржниками свого розрахунку не надано. 

Зокрема, визначаючи розмір 3 % річних від простроченої ОСОБА_2 суми в 9200 доларів США у розмірі 645,76 доларів США, суд правомірно враховував кількість днів прострочення в 854 дн. за період з 02 березня 2018 року по 02 липня 2020 року: 9200 доларів США х 3% х 854 дн./365 / 100% = 645,76 доларів США. 

Також, визначаючи розмір 3 % річних від простроченої ОСОБА_5 суми в 700 доларів США у розмірі 57,82 доларів США, суд, визнавши обгрунтовними письмові пояснення представника відповідачів від 30.09.2021 року в часині кількості днів прострочення, правомірно враховував кількість днів прострочення в 1005 дн. за період з 02 жовтня 2017 року по 02 липня 2020 року (а не 1006 днів прострочення за період з 01 жовтня 2017 року по 02 липня 2020 року, як зазначив позивач у своєму позові): 700 доларів США х 3% х 1005 дн./365 / 100% = 57,82 доларів США.

До свого висновку суд першої інстанції дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права. 

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

При апеляційному розгляді справи скаржники підтримали своє клопотання про призначення судової технічної експертизи давності документів та допит свідків, подане разом з апеляційною скаргою. 

Апеляційний суд, вважаючи вказане клопотання таким, що задоволенню не підлягає, виходить з того, що скаржниками не доведено належними доказами поважність причин неподання таких клопотань в суді першої інстанції. Так, після надходження 04.08.2021 року до суду висновку експерта ухвалою суду від 16.08.2021 року провадження у справі було поновлено, після чого підготовче провадження було призначено на 02.09.2021 року. Відповідачі та їх представник, які були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та були ознайомлені з матеріалами справи разом і з висновком експерта від 30.07.2021 року, жодних клопотань про призначення іншої судової експертизи чи допит свідків до суду не подали. У своєму клопотанні від 02.09.2021 року представник відповідачів просив відкласти розгляд справи у зв`язку з його хворобою. Однак суд продовжив розгляд справи та ухвалою від 02.09.2021 року закрив підготовче провадження.

Після закриття підготовчого провадження справу було призначено на 15.09.2021 року, однак її було відкладено за клопотанням сторони відповідачів, після чого розгляд справи було призначено на 30.09.2021 року о 10-00 годині. Представник відповідачів адвокат Резуненко Денис Сергійович брав участь в судовому засіданні суду першої інстанції 30.09.2021 року, давав пояснення, при цьому жодних клопотань про призначення іншої судової експертизи чи допит свідків з зазначенням поважності причин неподання такого клопотання у підготовчому провадженні ним надано не було.

Таким чином, встановивши зазначене, те, що відповідачами не надано доказів на підтвердження обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов. Відтак, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає. 

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та висновків суду не спростовують. 
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на позбавлення судом відповідачки ОСОБА_2 можливості заявити клопотання про проведення судової технічної експертизи давності документів на підтвердження своєї позиції щодо неукладення договору позики, а також заявити клопотання про допит свідків на підтвердження виконання нею зобов`язання по поверненню 200 доларів США за розпискою від 25.07.2017 року. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що, як вже було зазначено, у суді апеляційної інстанції скаржниками не доведено належними доказами поважність причин неподання таких клопотань в суді першої інстанції. Адже після надходження 04.08.2021 року до суду висновку експерта ухвалою суду від 16.08.2021 року провадження у справі було поновлено, після чого підготовче провадження було призначено на 02.09.2021 року. Відповідачі та їх представник, які були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та були ознайомлені з матеріалами справи разом і з висновком експерта від 30.07.2021 року, жодних клопотань про призначення іншої судової експертизи чи допит свідків до суду не подали. Крім того, слід зазначити, що, як вже зазначалось, відповідно до положень ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики, а тому посилання скаржників на порушення судом їх прав на захист від пред`явлених до них безпідставних позовних вимог є необґрунтованими.
Також, підлягають залишенню поза увагою й посилання скаржників на неврахування судом неоднозначності висновку експерта № 21-259 від 30.07.2021 року щодо підписання розписок відповідачем ОСОБА_3 , який не визнає обставину, що вказані розписки були підписані ним.При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до вказаного висновку експерта хоча і зазначено, що підпис в розписках від 21 липня 2017 року, від 27 липня 2017 року та від 27 вересня 2017 року виконаний ймовірно ОСОБА_3 , однак в той же час вказано, що текст зазначених розписок, які складені від імені ОСОБА_3 , виконані ОСОБА_3 . Тобто, зазначене у висновку експерта у сукупності та з урахуванням встановлених обставин справи, свідчить про те, що розписки складені й підписані саме відповідачем ОСОБА_3 , адже ним не наведено належних доказів на спростування цього, він не навів мотивів та обставин написання вказаних розписок ним особисто, що підтверджено висновком експерта, які підтверджували б обставини, на які він посилається на підтвердження свої заперечень. Більш того, у своїх письмових поясненнях від 30.09.2021 року адвокат Резуненко Д.С., діючий від імені відповідачів, жодним чином не заперечив дійсність вказаних письмових розписок ОСОБА_3 від 21.07.2017р (про отримання у позивача позики в сумі 300 доларів США на строк до 15.08.2017р), від 27.07.2017р (про отримання у позивача позики в сумі 200 доларів США на строк до 15.08.2017р), від 27.09.2017р.
Крім того, як такі, що не містять в собі підстав для скасування рішення, підлягають відхиленню інші доводи апеляційної скарги.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2021 року залишити без змін. 
       
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови – 11 жовтня 2023 року.

Головуючий                                _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                 В.В. Майданік
       
Судді:                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                 О.В. Кутурланова
                        
                                       _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                  Н.В. Орловська