ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 листопада 2023 року 	м.Суми	

Справа №591/3345/20 
Номер провадження 22-ц/816/1288/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Рунова В. Ю. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивач за первісним позовом – ОСОБА_1 , 
відповідачі за первісним позовом – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_6 , 
відповідачі за зустрічним позовом – Сумська міська рада, Виконавчий комітету Сумської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 – адвоката Сергеєвої Світлани Анатоліївни 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2023 року в складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 20 червня 2023 року,  
                                                                  в с т а н о в и в:  
04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення частки в спільній сумісній власності на квартиру.
Свої вимоги мотивувала тим, що в 1996 році, вона, ОСОБА_7 , разом зі своїми батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , донькою ОСОБА_2 , братом ОСОБА_3 та членами його сім`ї' – ОСОБА_4 та ОСОБА_10 приватизували 3-кімнатну квартиру житловою площею 37,2 кв.м по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим згідно з розпорядженням відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042. Вказана квартира була передана у спільну сумісну власність 7 особам, зазначеним у свідоцтві про право власності на житло від 26 листопада 1996 року. Спірна квартира згідно технічного паспорту, складається з 3-х ізольованих жилих кімнат площею відповідно 17,2 кв.м, 12,4 кв.м з лоджією 3,4 кв.м, 7,6 кв.м з балконом 2,4 кв.м кухні – 9,4 кв.м., коридору – 9,6 кв.м., вбиральні – 1,0 кв.м., ванної кімнати – 2,6 кв.м. Житлова площа квартири становить 37,2 кв.м, загальна площа квартири становить – 59,8 кв.м. Мати позивачки ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько позивачки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої управлінням «ЦНАП у м. Суми» СМР від 21 травня 2020 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані 7 осіб: відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , а також малолітні діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Будучи співвласником даної квартири, позивачка в ній не зареєстрована та не проживає, оскільки інші співвласники, які проживають в квартирі, чинять їй перешкоди у володінні та користуванні власністю, не пускають до квартири, відмовилися надати ключі від квартири. Після смерті матері ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на все її майно, в тому числі і на частку в спірній квартирі. Спадкоємцями за законом 1-ї черги, які прийняли спадщину, є позивачка, її батько ОСОБА_8 та її брат ОСОБА_3 . 
Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 04 червня 2015 року Другою Сумською державною нотаріальною конторою за заявою позивачки була зареєстрована спадкова справа, але оформити спадщину після смерті матері вона не змогла, оскільки її частка в спільній сумісній власності не була виділена, бо зробити це можливо тільки у присутності всіх співвласників житлового приміщення. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька позивачки ОСОБА_8 відкрилася спадщина на все його майно, в тому числі і на частку в спільній сумісній власності на спірну квартиру. ОСОБА_8 за життя склав заповіт на ім`я своєї онуки ОСОБА_6 , яка, проживаючи та будучи зареєстрованою за однією адресою із спадкодавцем, прийняла спадщину, то у її власність повинна перейти частка, яка належала померлому на праві приватної власності. 
Оскільки частка в спільній сумісній власності на квартиру позивачки не визначена, то вона не має можливості встановити порядок користування спірною квартирою, а також оформити спадщину за законом, яка відкрилася після смерті матері ОСОБА_9 . Крім того, вона не може розпорядитися своєю власністю. Визначити частки у спільній сумісній власності в добровільному порядку можливо тільки за згодою всіх співвласників, оформивши відповідний договір в нотаріальній конторі. Однак, через відсутність такої згоди співвласників визначення частки в спільній сумісній власності на квартиру можливо тільки в судовому порядку, а тому вона просить суд визначити, що частки позивачки ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в спільній сумісній власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , становить по 1/7 частки квартири кожному. 

20 серпня 2020 року ОСОБА_6 . звернулася до суду з зустрічним позовом до Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому та свідоцтва про право власності на житло (т.1, а.с. 65).
Свої вимоги мотивувала тим, що ознайомившись з вимогами первісного позову та доданими до нього документами, вона дізналась, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042 була передана у спільну сумісну власність в порядку приватизації 7 особам: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 . На підставі зазначеного розпорядження було видане свідоцтво про право власності на житло від 26 листопада 1996 року. Її баба – ОСОБА_15 та дід – ОСОБА_8 на цей час померли і саме в зв`язку з вирішенням питання про визначення їх часток у праві спільної власності на квартиру, для подальшого спадкування, ОСОБА_1 і звернулась з позовом до суду.
Батьки позивачки ОСОБА_6 : батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_4 , на час прийняття розпорядження про передачу у спільну сумісну власність в порядку приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , проживали та були зареєстровані в цій квартирі, яка булао їх єдиним та постійним місцем проживання. Позивач ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тобто, на час прийняття розпорядження про приватизацію квартири та видачу свідоцтва про право власності на житло, вона в ній постійно мешкала, відповідно мала право на приватизацію квартири. У зв`язку з порушенням її прав на приватизацію квартири, наявні підстави для визнання розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042 та свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року недійсними. 
Вважає, що не пропустила строк звернення до суду з цією позовною заявою, оскільки про порушення свого права на приватизацію квартири дізналася тільки ознайомившись з копією свідоцтва про право власності на житло, яке додане до позовної заяви. 
Таким чином, вважає, що її права порушені під час приватизації квартири та способом захисту є звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042 та свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року, а тому просила суд визнати недійсними розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042, яким квартира за адресою: АДРЕСА_1 , передана у спільну сумісну власність: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та свідоцтво про право власності на житло від 26 листопада 1996 року, яке видано на підставі зазначеного розпорядження.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення частки в спільній сумісній власності на квартиру – задоволено.
Визначено частки співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , встановивши, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та її матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить на праві власності по 1/7 частини квартири кожному.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому та свідоцтва про право власності на житло – відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 – адвокат Сергеєва С.А. посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю та прийняти постанову, якою у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити в повному обсязі.
Вказує, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , до прийняття розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042 та видачі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року. На час народження ОСОБА_6 її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мешкали та були зареєстровані у спірній квартирі, тому з часу народження вона також була вселена в цю квартиру і це житло стало її єдиним та постійним місцем проживання. Доводить, що згідно положень ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», з часу народження та вселення в квартиру ОСОБА_6 набула право на приватизацію цього житла, і цей факт не спростовують доводи про відсутність звернення до органу приватизацію щодо не внесення змін до складу осіб, які мали право на приватизацію цієї кварти. Зазначає, що право на приватизацію квартири не пов`язується з реєстрацією особи в квартирі, яка приватизується, з відсутністю у неї житлових чеків для здійснення розрахунків за квартиру.        
У відзиві на апеляційну скаргу Сумська міська рада просить у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 відмовити за необґрунтованістю. Наголошує, що приватизація квартири  за адресою: АДРЕСА_1 ,була здійснена органом приватизації у повній відповідності до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та діючого та той час Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року № 56. Вказує, що протягом встановленого законом місячного строку для здійснення приватизації спірної квартири, жодних звернень від наймача та членів його сім`ї стосовно змін у складі сім`ї до органу приватизації не надходило.    
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_6 – адвоката Сергеєвої С.А., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. 
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_16 ) у 1996 році разом зі своїми батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , донькою ОСОБА_2 , братом ОСОБА_3 та членами його сім`ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , приватизували 3-кімнатну квартиру жилою площею 37,2 кв.м по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим згідно з розпорядженням відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042. Зазначена квартира була передана у спільну власність 7 особам, вказаним в свідоцтві про право власності на житло від 26 листопада 1996 року (т. 1, а.с. 4).
Спірна квартира згідно технічного паспорту, складається з 3-х ізольованих жилих кімнат площею відповідно 17,2 кв.м, 12,4 кв.м з лоджією 3,4 кв.м, 7,6 кв.м з балконом 2,4 кв.м кухні – 9,4 кв.м., коридору – 9,6 кв.м., вбиральні – 1,0 кв.м., ванної кімнати – 2,6 кв.м. Жила площа квартири становить 37,2 кв.м, загальна площа квартири – 59,8 кв.м (т. 1, а.с.5-6).
Мати позивачки ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 8).
Батько позивачки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 9).
За даними довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої управлінням «ЦНАП у м. Суми» СМР від 21 травня 2020 року у спірній квартири зареєстровані 7 осіб: відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , а також малолітні діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (т.1, а.с.7).
Позивачка ОСОБА_1 будучи співвласником даної квартири, у ній не зареєстрована та не проживає, оскільки інші співвласники, які проживають в квартирі, чинять їй у цьому перешкоди, не пускають до квартири та відмовилися надати ключі від квартири, чого не заперечували відповідачі в судовому засіданні суду першої інстанції.
Після смерті матері позивачки – ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на все її майно, в тому числі і на частку в спірній квартирі. Спадкоємцями за законом 1-ї черги, які прийняли спадщину, є вона, її батько ОСОБА_8 та її брат ОСОБА_3 .
Як вбачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 04 червня 2015 року Другою Сумською державною нотаріальною конторою за заявою позивачки ОСОБА_1 була зареєстрована спадкова справа, але оформити спадщину після смерті матері вона не змогла, оскільки її частка в спільній сумісній власності не була виділена, бо зробити це можливо тільки у присутності всіх співвласників житлового приміщення (т. 1, а.с.10).
Батько позивачки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і після його смерті відкрилася спадщина на все його майно, в тому числі і на частку в спільній сумісній власності на спірну квартиру.
ОСОБА_8 за життя склав заповіт на ім`я своєї онуки ОСОБА_6 , яка, проживаючи та будучи зареєстрованою за однією адресою із спадкодавцем, прийняла спадщину, тому у її власність повинна перейти частка, яка належала померлому на праві приватної власності (т. 1, а.с.11).
Згідно наданих суду виконавчим комітетом Сумської міської ради матеріалів про приватизацію спірної квартири, наймачем ОСОБА_8 до органу приватизації 28 жовтня 1996 року було подано заяву від 08 жовтня 1996 року про передачу у спільну сумісну власність квартири за адресою АДРЕСА_1 та довідку про склад сім`ї наймача від 17 жовтня 1996 року видану підприємством по обслуговуванню житла. Вказаний пакет документів органом приватизації було прийнято та зареєстровано 28 жовтня 1996 року. Розпорядженням № 3042 відділу комунального майна міськвиконкому про передачу у спільну сумісну власність квартири видано 22 листопада 1996 року та свідоцтво про право власності на житло – ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 2, а.с.68-79). 
При цьому, у відзиві Сумської міської ради вказано, що приватизація квартири була проведена у встановлений законом строк і на підставі поданих громадянином документів. Протягом встановленого законодавством місячного строку для здійснення приватизації, ніяких звернень, заяв від наймача чи членів його сім`ї стосовно змін у складі сім`ї до органу приватизації не надходило. На день отримання наймачем довідки про склад його сім`ї та кількість осіб, які мають право приймати участь у приватизації житла та на день подання заяви про приватизацію спірної квартири позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_6 ще не народилася, тому її не могли вказати в довідці про склад сім`ї наймача і вона не могла приймати участь у приватизації житлового приміщення, в тому числі і в зв`язку з відсутністю у неї житлових чеків для здійснення розрахунків за квартиру (т. 2, а.с. 63). 
Згідно свідоцтва про народження позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_6 вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , і її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – відповідачі по справі. Свідоцтво про народження було видано відділом реєстрації актів громадянського стану Зарічного райвиконкому м. Суми 11 грудня 1996 року на підставі актового запису № 1260 в книзі записів актів громадянського стану про народження від 11 грудня 1996 року (т. 1, а.с. 40).
Допитана в якості свідка ОСОБА_4 , мати позивачки ОСОБА_6 , повідомила суду першої інстанції, що вона дійсно підписувала заяву про передачу квартири у спільну сумісну власність від 08 жовтня 1996 року (т. 2, а.с. 68) і коли народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 її дочка ОСОБА_17 , ніяких нових документів про зміну складу сім`ї ні вона, ні її чоловік до відділу приватизації не подавали. Вона знала, що дочка ОСОБА_17 не приймала участі у приватизації спірної квартири.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення частки в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції з урахуванням положень ст.ст. 319, 370 ЦК України, дійшов висновку, що без визначення частки у спільній сумісній власності на квартиру позивач позбавлена можливості встановити порядок користування спірною квартирою та оформити спадщину за законом після смерті матері, тому врахувавши кількість осіб, які приймали участь у приватизації квартири – 7 осіб, принцип рівності умов здійснення прав власності, встановив, що ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить на праві власності по 1/7 частини квартири кожному.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення частки в спільній сумісній власності на квартиру. 
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Згідно з ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих позивачем доказів, дійшов обґрунтованого висновку про перебування квартири АДРЕСА_2 у спільній сумісній власності 7 осіб, у тому числі позивача ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і до складу її спадкового майна входить частка у спільній сумісній власності на спірну квартиру. Без визначення розміру частки у в спільній сумісній власності на квартиру, ОСОБА_1 , як спадкоємець після смерті матері, не може оформити своє право на спадщину та, як рівнозначний власник частки у спільній сумісній власності на квартиру, позбавлена можливості на власний розсуд здійснювати свої права щодо належного їй нерухомого майна.
За відсутності підстав для відступу від рівності часток співвласників суд правильно застосував до спірних правовідносин ст. 370 ЦК України та визначив за позивачем ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності за кожним на 1/7 частку спірної квартири.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , не було доведено порушення її права на приватизацію спірної квартири на підставі розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 22 листопада 1996 року № 3042, оскільки на день отримання наймачем житла довідки про склад сім`ї для здійснення приватизації та на день подачі заяви про приватизацію спірної квартири, вона ще не народилася, і в подальшому її батьки ніяких документів про зміну складу сім`ї до відділу приватизації не подавали.     
Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду  погодитись повністю не може, виходячи з наступного.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Статтею 8 цього Закону передбачено, що передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Згідно п.п. 18, 20, 21, 23, 24, 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (додаток до наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додаток 2.3) та необхідну консультацію. 
При оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додаток 4.5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Оформлена заява на приватизацію квартири з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації) подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації оформляє розрахунки ( додаток 6.7) та видає розпорядження (додаток 8). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстровій книзі (додаток 11). 
Згідно п. 14 вказаного Положення, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Відповідно до п. 31 Цього Положення, строк оформлення документів від дати реєстрації заяви громадянина до видачі йому зареєстрованого свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) не повинен перевищувати одного місяця.
Як правильно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі п. 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, наймачем квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 до відповідного органу приватизації 28 жовтня 1996 року було подано заяву від 08 жовтня 1996 року про передачу у спільну сумісну власність цієї квартири та довідку про склад сім`ї наймача від 17 жовтня 1996 року.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до діючої на той час ч. 2 ст. 17 ЦК Української РСР (1963 року), місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.
Розпорядження № 3042 відділу комунального майна міськвиконкому про передачу у спільну сумісну власність квартири видано 22 листопада 1996 року, а свідоцтво про право власності на житло – квартиру АДРЕСА_2 , видане 26 листопада 1996 року.
Із викладеного вбачається, що на час видачі розпорядження про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири та свідоцтва про право власності на це житло ОСОБА_6 вже народилася і спірна квартира, де проживали та були зареєстровані її батьки, стала і її постійним місцем проживання. 
ЇЇ батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які брали участь у приватизації спірної квартири і діяли і в інтересах малолітньої дочки, або сам наймач квартири, який виявив бажання приватизувати займане житло та звертався до органу приватизації, після народження ОСОБА_6 повинні були уточнити дані довідки про склад сім`ї, поданої до органу приватизації, включивши до неї інформацію про новонароджену дитину, і відповідно до діючого на той час п. 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15 вересня 1992 року № 56, і на неї мала враховуватися норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження.
Враховуючи, що нормою ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено вирішальне значення для виникнення права на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду факт постійного проживання в такому житлі, а не реєстрацію в ньому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_6 права на участь у приватизації квартири АДРЕСА_2 , яка на час приватизації була її єдиним постійним місцем проживання. 
Обставини видачі свідоцтва про народження ОСОБА_6 лише 11 грудня 1996 року (т. 1, а.с. 40) та отримання нею права на частку у спільній сумісній власності на спірну квартиру у порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 11), не впливають на виникнення у неї права на участь у приватизації квартири з народження та не спростовують факт порушення такого її права. 

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її адвокатом Гаврилюк Н.М. у відзиві на зустрічний позов було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.
Як вбачається з матеріалів справи позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно, повноліття досягла ІНФОРМАЦІЯ_6 .   
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача за зустрічним позовом – ОСОБА_8 , який за життя склав заповіт на онуку ОСОБА_6 , якій заповів все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом матиме право (т. 1, а.с. 11).
Тобто, на час відкриття спадщини після смерті діда ОСОБА_8 його спадкоємець – онука ОСОБА_6 була повнолітньою особою і знала про включення до складу спадкового майна права на частку в спільній сумісній власності на спірну квартиру, а тому мала можливість з`ясувати ще в 2017 році кількість, склад співвласників цього нерухомого майна та обставини його приватизації. Проживаючи в спірній квартирі із самого народження і маючи вільний доступ до всіх документів щодо квартири, ОСОБА_6 не була позбавлена можливості з`ясувати обставини приватизації квартири, зокрема дату, кількість осіб, що взяли участь у приватизації. Даною інформацією володіли і її батьки, які також брали участь у приватизації. Встановивши, що вона не приймала участі у приватизації спірної квартири, могла звернутися до суду за захистом свого порушеного права протягом визначеного ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.  
Крім того, із змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_6 ще до ознайомлення з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 була обізнана про відсутність у неї права на частку у в спільній сумісній власності на спірну квартиру у зв`язку з поданням документів на приватизацію квартири до її народження.   
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Таким чином, ОСОБА_6 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, а тому, враховуючи подану відповідачем ОСОБА_1 заяву про застосування позовної давності, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому та свідоцтва про право власності на житло, необхідно відмовити за спливом строку позовної давності, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення суду по суті вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 не змінилося, колегія суддів не вбачає підстав для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст.  376,  ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд  
                                                          п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 – адвоката Сергеєвої Світлани Анатоліївни задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2023 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        О. І. Собина 

                                                                                                   В. Ю. Рунов