Справа № 299/5610/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       14 листопада 2023 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів: 
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В. 
       суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П. 
       за участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Надопта А.А., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи органу опіки і піклування Королівської селищної ради про позбавлення батьківських прав
встановив:
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи органу опіки і піклування Королівської селищної ради про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивовано тим, що вона разом з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 2002 року, який рішенням Виноградівського районного суду 12.01.2022 розірвано. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , 2004 року народження та донька ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . За останній рік відповідач життям дочки не цікавився зовсім, не телефонував, не виявляв бажання приймати участі в її вихованні, з вини відповідача дочка не має до нього жодних почуттів, оскільки,за цей рік жодного разу його не бачила. Відповідач не цікавить навчанням доньки, її успіхами в школі, тобто вихованням дочки, навчальними досягненнями, поведінкою не цікавився. 
Згідно судового наказу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18.02.2022 відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти з 24.12.2021 в розмірі 2 двох прожиткові мінімуми для дитини відповідного віку щомісячно, проте заборгованість по сплаті аліментів на час звернення до суду із даним позовом у відповідача складає 108 935,80 грн. По даному факту - заборгованості по аліментах також внесено відомості до ЄРДР за №12022078080000350 від 13.09.2022 за ст.164 ч.1 КК України, а відтак, позивачка вважає, що повна апатія відповідача до дитини призвела до того, що дитина протягом тривалого періоду не бачила батька, при цьому потребувала, крім материнської і батьківську любов і турботу, якої була позбавлена у зв`язку з діями відповідача.
Вважає, що такі дії відповідача свідчать про умисне ухилення від виконання ним батьківських обов`язків, а відтак, просила суд позбавити його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Зазначає, що суд не взяв до уваги надані позивачкою докази, які підтверджують ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків зокрема: акт обстеження матеріально-побутових умов, розрахунок заборгованості, довідку про склад сім`ї. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву та не оспорив поданий позов, однак, суд ухвалив рішення саме на його користь. 
При цьому судом першої інстанції не враховано висновок органу опіки і піклування Королівської селищної ради як додаток до рішення виконавчого комітету Королівської селищної ради від 24.01.2023 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2002 року по 14.02.2022 до розірвання шлюбу за рішенням Виноградівського районного суду.
Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , 2004 р.н., який вже є повнолітнім та дочка ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, відповідач є батьком неповнолітньої дочки ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю.
Позивачка стверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , не цікавиться станом її здоров`я, розвитком, успіхами у школі, а також не сплачує призначенні судом аліменти, у зв`язку з чим виникла значна заборгованість. 
З Висновку органу опіки та піклування Королівської селищної ради від 24.01.2023 встановлено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітньої дочки ОСОБА_4 .
Суд першої інстанції не вбачав правових підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої доньки, з огляду відсутності належних доказів про ухилення останнім від виконання своїх батьківських обов`язків.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з врахуванням такого.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави - учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою, крім висновку органу опіки і піклування та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів не надано доказів щодо неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачем ОСОБА_2 .
Разом з тим, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з донькою, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20).
У зв`язку із викладеним, апеляційний суд, враховуючи наведені вище положення СК України та судову практику, дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не вказують на те, що судом прийнято рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Судом першої інстанції надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, а також і висновку органу опіки і піклування Королівської селищної ради від 24.01.2023, а тому твердження апелянта про не врахування такого висновку є безпідставними. 
Та разом з тим, як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Апеляційний суд вважає за необхідне застосувати превентивні дії шляхом попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виконання своїх обов`язків, як батька щодо виховання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , брати активну участь у її вихованні, матеріальному утриманні, сприяти її духовному та моральному розвитку, оскільки саме такого ставлення до себе бажає мати його донька ОСОБА_5 . Нехтування вказаними обов`язками, як батька, в майбутньому може стати підставою для позбавлення його батьківський прав щодо доньки.
З врахування вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: