ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 522/16889/20
провадження № 51- 1890 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                      ОСОБА_4 ,
прокурорів                                                        ОСОБА_5 , 
                                                                             ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                                     ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                         ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017161490000747, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 125  КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання: 
-          за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років 5 місяців;
-          за ч. 1 ст. 125 КК України у виді виправних робіт на строк 1 рік, та на підставі ст. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року) з урахуванням внесених змін ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2021 року зараховано в строк покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення у період з 29 травня 2017 року по 28 вересня 2020 року та з 05 жовтня 2020 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_7 28 травня 2017 року приблизно з 22:25 до 22:35 год, перебуваючи у приміщенні кухні та житлової кімнати приватного буд. АДРЕСА_2 , умисно завдав ОСОБА_9 дерев`яною скалкою не менше семи ударів у різні частини тіла, спричинивши потерпілій легких тілесних ушкоджень.
Також 28 травня 2017 року приблизно о 22:30 год ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні житлової кімнати приватного буд. АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті виниклих неприязних стосунків із ОСОБА_10 , усвідомлюючи негативні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, керуючись раптово виниклим умислом, застосував насильство щодо потерпілого, яке виразилось у нанесенні не менше трьох ударів кулаками обох рук у ділянку життєво важливого органу - голови.
Після чого ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на умисне заподіяння смерті ОСОБА_10 , перебуваючи у спальній кімнаті вказаного будинку, застосовуючи насильство щодо ОСОБА_10 , завдав йому не менше семи ударів кулаками обох рук та дерев`яною скалкою в ділянку голови, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з сімома синцями обличчя, забитої поверхневої рани правої половини лобної ділянки на тлі синця з крововиливами в м`яких тканинах, що прилягають та травматичним крововиливом під м`якою мозковою оболонкою у ділянці опуклої поверхні правої скроневої частки. 
У той же день приблизно о 22:45 год ОСОБА_7 , перебуваючи за вищевказаною адресою, діючи протиправно з тих же мотивів, поєднаних єдиним умислом на заподіяння смерті ОСОБА_10 , вчинив удавлення органів шиї потерпілого в передньо-задньому напрямку між його плечем та передпліччям, чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, які обумовили розвиток загрозливого для життя стану - механічної асфіксії, внаслідок чого ОСОБА_10 помер на місці події.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого  ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вказаний вирок- без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подає
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_8 зазначає про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що судами неповно з`ясовані всі обставини провадження, у зв`язку з чим вину його підзахисного в умисному заподіянні смерті потерпілому не доведено та не підтверджено. Вважає, що дії підзахисного слід кваліфікувати за ст. 119 КК України, оскільки ОСОБА_7 захищався від неправомірних дій осіб, які перебували в будинку, а саме потерпілого ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_11 , які його били. При цьому спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 з необережності.
У зв`язку з чим вказує на те, що:
-  суд першої інстанції не надав жодної оцінки доказам у справі, а лише їх перерахував, не зазначивши мотиви, з яких він взяв до уваги одні докази і відхилив інші;
- місцевий суд не звернув уваги на суперечливі показання потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 щодо подій, які відбулися 28 травня 2017 року та не надав їм оцінки;
- згідно висновків експертиз неможливо встановити поза розумним сумнівом, кому саме належить кров людини, виявлена на місці події, оскільки тілесні ушкодження з зовнішньою кровотечою були виявлені як у загиблого ОСОБА_10 , так і у обвинуваченого ОСОБА_7 ;
- судами попередніх інстанцій зроблено помилковий висновок щодо наявності неприязних стосунків між ОСОБА_7 та потерпілим, оскільки вказане спростовується показаннями свідка ОСОБА_13 ;
- з вироку не зрозуміло, на підставі яких доказів колегія суддів дійшла висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно позбавив життя ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, оскільки в матеріалах провадження відсутні докази на те, що у обвинуваченого та потерпілого були неприязні стосунки;
- поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 не завдавав удари потерпілому, а навпаки став жертвою побиття з боку двох осіб (потерпілої та свідка ОСОБА_11 ), які перебували в стані алкогольного сп`яніння;
- не враховано місцевим судом кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_7 ;
- протоколи слідчих експериментів за участю підозрюваного, потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 є недопустимими доказами, оскільки ці слідчі дії були проведені в інший час при денному освітленні і не могли відтворювати обстановку та обставини події;
- при дослідженні місцевим судом письмових доказів, а саме протоколів слідчих експериментів, не було відтворено їх відеозаписи, що є порушенням статей 23, 94, 104, 359 КПК України.
Вказує на те, що у місцевому суді справу розглянуто упередженою колегією суддів, якій неодноразово заявлялися відводи, останній раз на стадії судових дебатів, після проголошення прокурором судової промови, коли суд задовольнив клопотання прокурора про відновлення з`ясування обставин після, встановлених під час кримінального провадження та перевірки їх доказами, у зв`язку з тим, що сторона обвинувачення не долучила до матеріалів справи том письмових доказів. Зазначає про те, що прокурор поза межами судового розгляду в суді першої інстанції здійснював на ОСОБА_7 тиск, вимагаючи зізнатися у вчиненому.
Суд апеляційної інстанції на вказані порушення увагу не звернув, не надав вичерпних відповідей на доводи його апеляційної скарги і, залишаючи її без задоволення, свого рішення не мотивував. Вважає, що кримінальне провадження апеляційним судом розглянуто формально, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Зазначає, що апеляційний суд здійснив розгляд з порушенням вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, не дослідив повторно доказів, безпідставно відмовивши в задоволенні клопотання сторони захисту.
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 вказує про безпідставність доводів сторони захисту, у зв`язку з чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурори ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вважали, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_8 вбачається, що висновки судових інстанцій щодо винуватості  ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України та кваліфікація його дій за цією статтею не оспорюється, а тому не переглядаються.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому за правилами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Захисник у касаційній скарзі, серед іншого, посилається нанеповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також не погоджується із оцінкою доказів, ставить їх під сумнів. Втім наведене, з огляду на положення статей 433, 438 КПК України, не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції і не є предметом перегляду.   
Таким чином, переглядаючи судові рішення, суд касаційної інстанції виходить із встановлених судовими інстанціями фактичних обставин справи.
У справі, що розглядається, встановлено, що  ОСОБА_7 , діючи протиправно, здавив шию потерпілого ОСОБА_10 , внаслідок чого настала механічна асфіксія, від якої потерпілий помер на місці події.
Судові інстанції дійшли висновку, що ОСОБА_7 діяв з умислом на вбивство потерпілого та кваліфікували його дії за ч. 1 ст. 115 КК України. 
Колегія суддів погоджується саме з таким висновком.
Доводи захисника, наведені в касаційній скарзі, щодо відсутності в ОСОБА_7 неприязних відносин з ОСОБА_10 і наміру його вбивати та про те, що дії ОСОБА_7 мають бути кваліфіковані за ст. 119 КК України, оскільки, на його думку, вони носили необережний характер, були предметом ретельної перевірки судових інстанцій і, як такі, що не знайшли свого підтвердження, обґрунтовано визнані безпідставними.  
Стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Із суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), тобто коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.
Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. 
Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь та проявляється в способі вчинення діянь.
На відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо  ОСОБА_7 , Суд уважає, що суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, відповідно до приписів ст. 370 КПК України вмотивував обвинувальний вирок у цій частині належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні йоцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно зі ст. 94 КПК України.
Зокрема судом першої інстанції при постановленні вирокувраховано такі докази: 
- показання засудженого ОСОБА_7 , який вину визнав частково, та не заперечував свою винуватість у позбавленні життя потерпілого ОСОБА_10 ;
- показання потерпілої ОСОБА_12 про події, які відбулися 28 травня 2017 року, під час яких ОСОБА_7 бив ОСОБА_10 та її скалкою; 
- показання свідка ОСОБА_13 про обставини побиття ОСОБА_7 . ОСОБА_10 , а саме про те, що вона бачила, як ОСОБА_7 ударив потерпілого по обличчю, а потім сидів на ньому зверху та бив його. Вона намагалася їх розборонити. Потім вибігла на вулицю і кликала на допомогу, повернувшись в будинок побачила ОСОБА_10 на підлозі, сподівалась, що йому можливо допомогти. Швидка допомога приїхала та зафіксувала смерть потерпілого;
- дані протоколів слідчих експериментів за участю підозрюваного ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_13 ;
- дані висновку експерта № 594-1827/17 від 29 травня 2017 року, згідно якого виявлені у ОСОБА_10 ушкодження в сукупності за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які обумовили розвиток загрозливого для життя стану - механічної асфіксії, внаслідок якого потерпілий помер на місці події;
- дані висновку судово-медичного дослідження (обстеження) № 310 під`язикової кістки, перснеподібного та щитоподібного хрящів, вилучених від трупа ОСОБА_10 , згідно якого на щитоподібному хрящі виявлено повний перелом по куту, який має ознаками прямого та утворився в місті прикладання травмуючої сили;
- дані акту судово-медичного гістологічного дослідження № 1589/1827 від 29.05.2017 року, згідно якого у ОСОБА_10 виявлено крововиливи у м`яких тканинах голови, скроневому м`язі, шиї і клітчатці навколо сонної артерії, язику; субарахноїдальний крововилив головного мозку без вираженої перифокальної клітинної реакції; нерівномірне кровонаповнення органів, порушення гемодинаміки мікроциркуляторного русла; жирова емболія слабого ступеню судин крайова емфізема, набряк легенів; набряк головного мозку;
- дані висновку експерта № 825-1827/17 за фактом смерті ОСОБА_10 , згідно якого травма голови та шиї у трупа ОСОБА_10 загалом могли бути нанесені по механізму, вказаному «підозрюваним» ОСОБА_7 у ході слідчого експерименту;
Також судом першої інстанції надано оцінку іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Отже, суд першої інстанції проаналізував встановлені фактичні дані кримінального провадження, наявні у провадженні докази, мотиви, з яких суд виходив, та постановляючи вирок щодо  ОСОБА_7 , встановив, що сукупність всіх обставин вчиненого діяння, доведеність спрямованості умислу на умисне вбивство потерпілого, локалізація заподіяння тілесного ушкодження (здавлення шиї потерпілого в передньо-задньому напрямку між його плечем та передпліччям, від яких настала смерть останнього), свідчать про те, що дії обвинуваченого були умисними, а не необережними.
До такого висновку місцевий суд дійшов з огляду на те, що ОСОБА_7 , здавлюючи шию потерпілого, бажав настання смерті потерпілого. При цьому згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 76 ОСОБА_7 у період часу вчинення суспільно-небезпечного діяння на будь-який хронічний психічний розлад (захворювання), недоумство не страждав, у тимчасовому розладі психічної діяльності, або іншому хворобливому стані психіки не перебував, тому він був здатен повною мірою усвідомлювати свої дії, віддавати собі звіт в своїх діях та керувати ними, а тому бажав їх настання.
Щодо доводів захисника в касаційній скарзі про те, що у засудженого не було наміру позбавляти потерпілого життя, оскільки він, тримаючи потерпілого за шию, відбиваючись від ударів скалкою, які йому наносили потерпіла ОСОБА_12 і свідок ОСОБА_13 , фактично в якийсь момент перебільшив силу стискання, що і спричинило виникнення стану механічної асфіксії, то Суд зазначає про таке. 
Така позиція сторони захисту була предметом розгляду судів попередніх інстанцій. На обґрунтуванням цих доводів суд першої інстанції зазначив, що така версія ОСОБА_7 надана ним з метою уникнути кримінальної відповідальності за умисне вбивство. Крім того вказав, що такі доводи сторони захисту беззаперечно не підтверджують відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство. Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи захисника в цій частині, вказав, що ОСОБА_7 , будучи учасником бойових дій, ветераном війни, військовослужбовцем Військово-морських Збройних сил України, був обізнаний з навичками оборони та нападу, а отже повинен був усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачати, що в результаті такої поведінки буде завдано шкоду здоров`ю потерпілого.
Що стосується мотиву, яким керувався ОСОБА_7 , то судом першої інстанції з урахуванням усіх здобутих доказів встановлено, що вбивство відбулося через неприязні стосунки між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які раптово виникли.
З урахуванням викладеного, доводи захисника в касаційній скарзі про недоведеність судами умислу та мотиву вчинення ОСОБА_7 вбивства ОСОБА_10 є безпідставними. 
Твердження захисника про те, що ОСОБА_7 не завдавав удари потерпілому, а навпаки став жертвою побиття з боку двох осіб (потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 ), які перебували в стані алкогольного сп`яніння, та про те, що між ОСОБА_7 і потерпілим ОСОБА_10 не було неприязних стосунків, перевірялися судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Також перевірялися доводи про те, що згідно висновків експертиз неможливо встановити, кому саме належить кров людини, виявлена на місці події, оскільки тілесні ушкодження з зовнішньою кровотечою були виявлені як у загиблого ОСОБА_10 , так і у обвинуваченого ОСОБА_7 ..
Так, місцевим судом встановлено, що вказані захисником обставини спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_12 і свідка ОСОБА_13 , які в суді детально розповідали про обставини події 28 травня 2017 року, під час якої ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, а також іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні, яким судом першої інстанції було надано належну оцінку.
При цьому колегія суддів зазначає, що вказані захисником обставини не спростовують доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він не заперечував того факту, що саме від його дій (здавлювання шиї) настала смерть потерпілого. А не встановлення належності виявленої крові на місці події не спростовує винуватість засудженого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. Так само вказане не спростовує і висновок суду про наявність саме неприязних стосунків між ОСОБА_7 та потерпілим, які раптово виникли. 
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що місцевий суд не взяв до уваги виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження, то вони є безпідставними.
Судом першої інстанції при постановленні вироку було зазначено про наявність висновку експерта № 1198, згідно якого у ОСОБА_7 були виявлені легкі тілесні ушкодження та тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Проте за обставин даної справи, які встановлені судом першої інстанції, наявність у ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень не впливає на доведеність його винуватості у заподіянні смерті потерпілому ОСОБА_10 . 
Отже, місцевий суд під час розгляду справи в цілому з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, обґрунтовано визнав отримані докази достатніми для встановлення події злочину та доведеності винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, і дав правильну оцінку його дій за ч. 1 ст. 115 КК України. 
Щодо доводівзахисника про ненадання оцінки суперечливим показанням потерпілої  ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 щодо подій 28 травня 2017 року, то вони були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх перевірив та дав на них вичерпні відповіді, належним чином мотивував свою відповідь. При цьому Суд зазначає, що сторона захисту не вказує, яким чином це спростовує факт заподіяння механічної асфіксії потерпілому ОСОБА_10 . Крім того, сам ОСОБА_7 не заперечував, що саме ним була заподіяна смерть потерпілому.
Судом апеляційної інстанції показання вказаних потерпілої та свідка визнано такими, що в цілому узгоджуються з іншими доказами в кримінальному провадженні, і підстав не довіряти їм у суду не було. Не наведено таких підстав й  у касаційній скарзі сторони захисту.
Водночас, відповідно до ст. 433 КПК України вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є перш за все задачею судів попередніх інстанцій. 
Доводи захисника в касаційній скарзі про те, що протоколи слідчих експериментів за участю підозрюваного ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_13 є недопустимими доказами, оскільки такі слідчі дії були проведені в інший час при денному освітленні і не могли відтворювати обстановку та обставини події, є безпідставними.
Виходячи з положень ст. 86 КПК України, а також відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, якщо вони отримані з порушенням порядку, встановленому КПК, або отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Судові інстанції, під час перевірки та оцінки доказів не встановили порушень вимог ст. 240 КПК України з боку органів досудового розслідування в ході проведення цих слідчих дій та передбачених ст. 87 КПК України підстав для визнання їх недопустимими.
Слідчі експерименти зі свідками ОСОБА_9 і ОСОБА_13 та підозрюваним ОСОБА_7 були проведені за участю двох понятих, а слідчий експеримент з підозрюваним ОСОБА_7 ще і за участю його захисника, під час яких вони добровільно розповідали про події, які сталися 28 травня 2017 року. Протоколи підписано всіма особами, які були присутні під час процесуальних дій, жодних зауважень або клопотань від учасників не надходило, що підтверджується даними, які містяться у протоколах слідчих експериментів за участю вказаних осіб, яким суд першої інстанції дав належну оцінку. 
Що стосується проведення вказаних слідчих експериментів у денний період доби, у зв`язку з чим ці слідчі дії не могли у повному обсязі відтворити обстановку та обставини події, то ці доводи сторони захисту були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у цьому кримінальному провадженні проведення слідчих експериментів не в нічній час доби не вплинуло на суть встановлених під час їх проведення обставин, та не було таким порушенням вимог КПК України, що було підставою для визнання його недопустимим доказом.
Колегія суддів погоджується з таким висновком.
Щодо доводів захисника про те, що було порушено вимоги статей 23, 94, 104, 359 КПК України, оскільки судами попередніх інстанцій не було відтворено відеозаписів слідчих експериментів за участю підозрюваного ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_13 , то колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 240 КПК України під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.
Протоколи слідчих експериментів є окремим джерелом доказів. Під час проведення слідчого експерименту, згідно вказаних положень процесуального закону, може проводитися відеозапис, проте він не є обов`язковим, а може здійснюватися на розсуд слідчого.
Судамипопередніх інстанцій було надано оцінку даним, які містяться в протоколах слідчих експериментів за участю зазначених осіб, і зроблено висновки про те, що вони є належними та допустимими в сукупності з іншими доказами, які містяться у справі. 
Разом з тим, захисник, вказуючи, що судами попередніх інстанцій було порушено норми процесуального закону в частині недослідження протоколів слідчих експериментів за участю підозрюваного ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_13 не обґрунтовує, яким чином вказане могло вплинути на обґрунтованість і законність судових рішень попередніх інстанцій, з огляду на те, що суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях не покликались, як на доказ доведеності винуватості ОСОБА_7 , на відеозаписи цих слідчих експериментів. 
За таких обставин, вказані доводи колегія суддів касаційного суду вважає такими, що в цілому не спростовують обґрунтованість судових рішень щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та кваліфікації його дій.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про те, що судами попередніх інстанцій не було досліджено жодного речового доказу (простирадл, наволочки, дерев`яної скалки, чоловічої білизни, мобільного телефону, відрізків шпалер, змивів бурого кольору вилучених з: дверей ванної кімнати, плінтусу, підлоги, стіни житлової кімнати), то колегія суддів зазначає про таке. Вказані доводи захисника були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними з огляду на те, що безпосереднє дослідження в суді вказаних речових доказів не могло суттєво вплинути на встановлені фактичні обставини справи, оскільки під час судового розгляду були досліджені протоколи про вилучення цих речових доказів. Разом з тим, сторона захисту не наводить належного обґрунтування стосовно того, яким чином зазначене істотно перешкодило постановити законні й обґрунтовані судові рішення, з огляду на те, що смерть потерпілого ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії.
Твердження захисника в касаційній скарзі щодо порушення апеляційним судом ч. 3 ст. 404 КПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, позбавлені підстав. 
Згідно з вимогами цього закону за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник під час апеляційного розгляду кримінального провадження подав письмове клопотання у якому просив повторно дослідити записи допитів ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , дослідити речові докази (дерев`яну скалку, речі обвинуваченого ОСОБА_7 ). У судовому засіданні захисник підтримав своє клопотання та просив допитати потерпілого ОСОБА_14 , свідків (сусідів ОСОБА_7 ) та всі матеріали кримінального провадження. 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши клопотання захисника про дослідження доказів у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, відмовив у його задоволенні, оскільки сторона захисту не вказала, чи досліджувалися ці докази не повністю або з порушеннями та, які саме обставини ці докази можуть підтвердити або спростувати. Тобто апеляційний суд вмотивовано відмовив в їх дослідженні з огляду на необґрунтованість відповідного клопотання захисника. 
А тому колегія суддів не вбачає порушення приписів ч. 3 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції.
Крім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що в разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити ці докази, що і було зроблено під час апеляційного розгляду. 
Доводи сторони захисту про те, що у місцевому суді кримінальне провадження було розглянуто упередженим складом колегії суддів, у зв`язку з чим було неодноразово заявлено відводи, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження. 
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам касаційної скарги, зазначив, що наведені стороною захисту підстави відводу колегії суддів, а саме те, що колегія суддів на стадії судових дебатів, після проголошення прокурором судової промови, задовольнила клопотання прокурора про відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження та перевірки їх доказами, оскільки прокурор забув та не долучив до матеріалів справи ще один том письмових доказів, не свідчить про упередженість колегії суддів.
Крім того, касаційна скарга захисника не містить обґрунтувань, які б викликали сумніви в упередженості колегії суддів під час розгляду місцевим судом кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 .
Щодо тверджень захисника про те, що прокурор поза межами судового розгляду в суді першої інстанції здійснював на ОСОБА_7 тиск, вимагаючи зізнатися у вчиненому, колегія суддів зазначає про таке.
Захисник у касаційній скарзі не зазначає про те, чи звертався він у порядку, передбаченому КПК України, до правоохоронних органів, чи проводилася по даному факту службова перевірка і чи було притягнуто будь-яких осіб за такі дії до відповідальності. 
Крім цього, суд ухвалює рішення лише на підставі доказів, які він отримав безпосередньо. Водночас, зазначаючи про те, що на ОСОБА_7 прокурором чинився тиск, захисник не наводить обґрунтувань про те, як це вплинуло на його позицію в суді та яким чином перешкодило постановити законне рішення. 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, які співпадають із доводами, наведеними в касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. При цьому таких істотних порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, які б з огляду на зазначене перешкодили ухвалити законне рішення, апеляційний суд не встановив. З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.
Таким чином даних, які би свідчили, що суди допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, не встановлено. За таких обставин відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного судувід 20 грудня 2022 рокущодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_8  - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                  ОСОБА_3