Справа № 461/4349/23                                Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2869/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання – Марко О.Р.,
з участю – представника апелянта – адвоката Сухорукової М.Я., представника відповідачів – адвоката Гудз Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка, ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника Володимира Петровича, третя особа: Міністерство освіти та науки України про скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила скасувати наказ № 1165 від 17 березня 2022 року ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника Володимира Петровича про поновлення в університеті ОСОБА_1 , студентки 2 курсу, денної форми навчання філософського факультету групи ФФП-21с, спеціальності 053 «Психологія» та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка, ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника Володимира Петровича, третя особа Міністерство освіти та науки України, про скасування наказу закрито.
Повернуто ОСОБА_1 , з державного бюджету 1 073 грн 60 коп. судового збору, сплаченого при поданні позову.
В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про стягнення з Львівського національного університету імені Івана Франка, ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника Володимира Петровича на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу відмовлено.
В жовтні 2023 року ОСОБА_1 оскаржила ухвалу суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року в частині повернення судового збору та відмови в стягненні витрат на правничу допомогу скасувати, винести в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правничу допомогу. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні витрат на правничу допомогу, адже позивач не заперечував проти закриття провадження у справі саме через задоволення позовних вимог відповідачем після відкриття провадження у справі. Апеляційна скарга мотивована також тим, що суд першої інстанції, всупереч положенням статті 142 ЦПК України, дійшов невірного висновку, що сплачений позивачем за подання позову судовий збір підлягає поверненню з бюджету, а не стягненню з відповідача.
Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що ухвала суду першої інстанції в частині вирішення питання про закриття провадження у справі в апеляційному порядку позивачем не оскаржується, як і не оскаржується відповідачами та третьою особою.
В листопаді 2023 року від Львівського національного університету імені Івана Франка надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, і такий мотивований законністю оскаржуваної ухвали в оскарженій частині.
Відзив на апеляційну скаргу від іншого відповідача та третьої особи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта та представника Львівського національного університету імені Івана Франка, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо судового збору.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина перша та друга статті 133 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Питання розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду врегульовано положеннями статті 142 ЦПК України.
Згідно з частиною третьою цієї статті Кодексу у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Частиною п`ятою цієї статті визначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу (частина шоста статті 142 ЦПК України).
Судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази (частина перша статті 258 ЦПК України).
Згідно із частиною п`ятою цієї статті у випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу.
Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (частина друга статті 255 ЦПК України).
Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі – Закон № 3674-VI) визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
Згідно із пунктом 5 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (частина третя статті 7 Закону № 3674-VI).
Аналіз оскаржуваної ухвали свідчить, що провадження у справі закрито у відповідності до вимог пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, а саме оскільки відсутній предмет спору у даній справі, адже між сторонами не залишилося неврегульованих питань, що ними не заперечується, а не у зв`язку із відмовою позивача від позову і прийняття її судом (пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України).
Ухвала суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі, у тому числі щодо підстав такого закриття, в апеляційному порядку не оскаржується.
За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про повернення позивачу сплаченого ним при поданні позову судового збору, а не про його стягнення з відповідачів на користь позивача, адже речення друге частини третьої статті 142 ЦПК України, на яке міститься посилання в поданій апеляційній скарзі, є застосовним лише у разі закриття провадження у справі з підстав відмови позивача від позову, чого не встановлено у справі, що переглядається.
Відтак, доводи апеляційної скарги у цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах учасники процесу несуть певні витрати.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).
Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини восьмої зазначеної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За частинами другою - п`ятою статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, вирішуються шляхом постановлення ухвал. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядках закінчується прийняттям постанови. У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу.
При цьому подання позову потребує відповідної підготовки, зокрема збір доказів, а в подальшому участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Загальні норми ЦПК України спрямовані на відшкодування судових витрат стороні, яка виграла справу, тобто права якої були невизнані, оспорені або порушені іншою стороною та поновлені лише в результаті розгляду справи судом.
ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України) та у випадках, коли вимоги позивача судом по суті не розглядалися, але справа провадженням закінчується у зв`язку із закриттям такого чи залишенням справи без розгляду (стаття 142 ЦПК України).
Однією з підстав закриття провадження у справі є відсутність предмета спору, а за обставинами справи, що переглядається такий став відсутнім у зв`язку із фактичними діями безпосередньо відповідача, які опосередковано свідчать про визнання позову, а саме внесення змін в оспорюваний наказ, які повністю усунули предмет позову.
При цьому, із заявою про закриття провадження у справі звернувся відповідач, а позивач проти цього не заперечив.
Тому у випадку закриття провадження у справі, крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом, однак окрім випадку, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, мають бути враховані судові витрати, які поніс позивач, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із поданням позову, адже він міг розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку задоволення позову. Однак, такий же за своїми наслідками результат позивач отримує і у разі закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору.
Тому у випадку закриття провадження у справі з підстави відсутності предмета спору відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування витрат сторони на професійну правничу допомогу, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається позов підписано представником ОСОБА_1 – адвокатом Сухоруковую М.Я., якій видано ордер на підставі договору про надання правової допомоги № 20190118, укладеного між сторонами 18 січня 2019 року. Також нею подано клопотання про перехід зі спрощеного провадження в загальне провадження та про витребування доказів, відповідь на відзив, взято участь у двох судових засіданнях, вона ознайомлювалась з матеріалами справи.
Проте, матеріали справи не містять доказів надіслання заяви (письмового пояснення) щодо розміру витрат на правничу допомогу разом з доданими до неї доказами іншим учасникам справи.
Подання разом з апеляційною скаргою роздруківки з електронної пошти представника позивача, з якої убачається, що 12 вересня 2023 року надіслано на відповідні електронні пошти процесуальних документів для інформації та ознайомлення, вказаних вище висновків суду, з огляду на заперечення представника відповідачів в суді апеляційної інстанції факту їх отримання під час розгляду справи в суді першої інстанції, не спростовує.
Також в суді апеляційної інстанції, представником відповідача заявлено клопотання про неспівмірність заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції та про відмову в їх стягненні з відповідачів.
Тому враховуючи фактичний обсяг наданої позивачу правничої допомоги, їх належне документальне підтвердження, а також з огляду на клопотання представника відповідачів про відмову у стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки відповідач є освітньою установою, яка фінансується з державного бюджету країни, у якій запроваджено воєнний стан, що по своїй суті є заявою про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги представника ОСОБА_1 – адвоката Сухорукової Мар`яни Ярославівни про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 5 000,00 грн.
При цьому, колегія суддів вважає, що погодження сторонами у договорі про надання правової допомоги фіксованого розміру гонорару, не свідчить про те, що судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням усіх обставин справи, визначається дійсний розмір витрат. Судом визначається розмір витрат, які підлягають до стягнення. 
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки оскаржувана ухвала в частині вирішення питання про розподіл судового збору постановлена з додержання норм процесуального права, в цій частині її слід залишити без змін.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
Оскільки доводи апеляційної скарги в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржувану ухвалу в цій частині скасувати, з постановлення нового судового рішення про часткове задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_2 про стягнення з Львівського національного університету імені Івана Франка, ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника Володимира Петровича на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.
При цьому, колегія суддів виходячи з того, що стороною спору є саме Львівський національний університет імені Івана Франка, а не його керівник (ректор) як представник, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню лише з юридичної особи.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а також предмету оскарження, підстави для розподілу судових витрат, а саме судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року в частині відмови у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про стягнення з Львівського національного університету імені Івана Франка, ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника Володимира Петровича на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу скасувати, ухвали в цій частині нове судове рішення.
Клопотання представника позивача ОСОБА_2 про стягнення з Львівського національного університету імені Івана Франка, ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника Володимира Петровича на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.
В задоволенні решти вимог клопотання відмовити.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 05 грудня 2023 року.

Головуючий                                         С.М. Копняк
Судді:                                                         С.М. Бойко
                                                                                                     А.В. Ніткевич