ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 380/6044/21
адміністративне провадження № К/990/24513/23, № К/990/25076/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Єресько Л. О., Соколова В. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, провадження в якій відкрито 
за касаційними скаргами Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 (суддя - Гулкевич І. З.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 (колегія суддів у складі: Кузьмича С. М., Матковської З. М., Улицького В. З.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Дванадцятої кадрової комісії № 20 від 24.12.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», винесеного відносно прокурора ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської обласної прокуратури № 331к від 10.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021»;
- поновити ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області, а саме: на посаді прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова та в органах прокуратури з 13.03.2021 чи іншій рівнозначній посаді за згодою ОСОБА_1 ;
- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 13.03.2021 по день винесення судом рішення про поновлення її на роботі без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі;
- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 45   231,31 грн без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі;
- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50   000,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 18.01.2006 вона працювала в органах прокуратури по день звільнення. Зазначає, що нею успішно пройдено два етапи атестації, які складаються з іспиту з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспиту на загальні здібності та навички. За наслідками співбесіди 24.12.2020 Дванадцятою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур прийнято рішення № 20 про неуспішне проходження нею атестації, та на підставі якого 10.03.2021 її звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури. Вважає, що рішення кадрової комісії підлягає скасуванню, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, у ньому не наведено обставин та доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття. Також указує, що підстава - пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» указана в наказі № 331к про її звільнення, передбачає звільнення працівника у разі ліквідації, реорганізації чи скорочення штату органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду. Поряд з цим, ні ліквідації ні реорганізації чи скорочення штату працівників прокуратури Львівської області не відбулося. Указує про відсутність в оскаржуваному наказі конкретної підстави для її звільнення, а тому вважає, що і наказ про звільнення є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, вважає, що спірними рішенням та наказом відповідачів порушено її право на працю, повний захист якого можливий шляхом поновлення на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді, скасувавши як протиправні рішення кадрової комісії та прийнятий на його підставі наказ про звільнення з посади, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього заробітку та моральної шкоди. 
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Позивачка з 18.01.2006 працювала в органах прокуратури, що підтверджується трудовою книжкою.
Законом України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), який набрав чинності з 25.09.2019, запроваджено процедуру атестації прокурорів, як передумову переведення на посаду прокурорів в обласні прокуратури.
09.10.2019 позивачка подала заяву про переведення її на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.
На підставі заяви від 09.10.2019 позивачка допущена до складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, який відбувся 26.10.2020.
За результатами складеного іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, що відбувся 26.10.2020, ОСОБА_1 набрала 100 балів та рішенням Першої кадрової комісії з атестації прокурорів обласних прокуратур № 1 від 26.10.2020 була допущена до етапу складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.
За результатами складеного іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, що відбувся 05.11.2020, ОСОБА_1 набрала 124 бали та рішенням Другої кадрової комісії з атестації прокурорів окружних прокуратур № 4 від 05.11.2020 була допущена до проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Позивачка проходила співбесіду на засіданні Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів окружних прокуратур, яке відбулося 24.12.2020.
Дванадцятою кадровою комісією ухвалено рішення № 20 від 24.12.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», згідно з яким прокурор Сихівського відділу Львівської місцевої № 1 Львівської області ОСОБА_2 не пройшла атестацію. Як указано у рішенні, Комісія, керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та пункту 6 розділу І, пункту 16 розділу ІV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (далі - Порядок № 221), під час проведення співбесіди з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої № 1 Львівської області ОСОБА_2 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
На підставі цього рішення наказом Львівської обласної прокуратури від 10.03.2021 № 331к, керуючись статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021.
Позивачка, не погоджуючись з рішенням Дванадцятої кадрової комісії від 24.12.2020 № 20 про неуспішне проходження нею атестації та наказом Львівської обласної прокуратури від 10.03.2021 №  331к про її звільнення з посади, звернулася до суду з цим позовом. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 залучено до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Офіс Генерального прокурора.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за № 20 від 24.12.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо неуспішного проходження атестації ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської обласної прокуратури № 331к від 10.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №   1 Львівської області з 12.03.2021. Поновлено ОСОБА_1 з 15.03.2021 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та в органах прокуратури. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.03.2021 по 12.12.2022 включно в сумі 486 794,40 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури з 15.03.2021 та в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 22 425,36 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено повністю.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржуване рішення кадрової комісії стосовно позивача не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у професійній етиці та доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку. Таким чином, члени Дванадцятої кадрової комісії, приймаючи оскаржуване рішення, керувались інформацією, належність, допустимість, достовірність та достатність якої неможливо перевірити, з огляду на ненадання відповідних доказів суду.
Разом з цим суд зазначив, що посилання представника відповідача щодо дискреційних повноважень кадрових комісії та відсутності повноважень у суду здійснювати оцінку предмету атестації, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233 (далі - Порядок № 233), є безпідставними. Водночас, суд зазначив, що згідно з оскаржуваним наказом в. о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10.03.2021 за № 331к позивача звільнено із займаної посади на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 113-ІХ; підставою для звільнення позивача слугувало рішення Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів від 24.12.2020 № 20, а тому суд дійшов висновку, що наказ в. о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10.03.2021 № 331к про звільнення ОСОБА_2 є похідним від рішення Дванадцятої кадрової комісії від 24.12.2020 №20 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», і, відповідно, також є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, суд дійшов висновку, що належним способом поновлення порушених прав позивачки є поновлення саме на посаді, з якої його було звільнено, а саме: на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та в органах прокуратури. При цьому, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо поновлення її саме у Франківській окружній прокуратурі м. Львова на посаді рівнозначній до посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області, оскільки, як зазначив суд, відповідно до приписів частин першої, другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законом у якості способу захисту порушеного трудового права незаконно звільненого працівника передбачено саме поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Щодо дати поновлення на посаді суд зазначив, що згідно з оскаржуваним наказом від 10.03.2021 №  331к позивача звільнено з 12.03.2021, який є останнім робочим днем, тоді як першим днем звільнення є 15.03.2021. Також суд зазначив, що оскільки днем звільнення позивача є 12.03.2021, час вимушеного прогулу з 15.03.2021 по 12.12.2022 становить 445 робочі дні, то середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 486 794,40 грн (1093,92 грн х 445 робочі дні), який необхідно стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь позивачки. При цьому суд зазначив, що указана сума заробітку визначена без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а їх нарахування та утримання має бути здійснено роботодавцем як податковим агентом при виплаті цієї суми позивачу.
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати у сумі 45 231,31 грн є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки юридичним фактом, що зумовив звільнення позивачки на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не реорганізація, ліквідація, перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою під час розгляду справи не надано жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надано обґрунтувань щодо заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою. 
При цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги Офісу Генерального прокурора
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій до Верховного Суду з касаційною скаргою звернувся Офіс Генерального прокурора, якій вважає рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 у справі № 380/6044/21 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними і скасування рішення та наказу такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Підставою для їх касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України Офіс Генерального прокурора зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а саме: через незастосування положень пунктів 12, 15, 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пункту 9 розділу IV Порядку № 221, внаслідок неврахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування до спірних правовідносин, викладених у постановах від 14.07.2022 у справі № 640/1083/20 та від 04.08.2022 у справах № 200/8155/20-а та № 160/12019/20 стосовно дискреційних повноважень кадрових комісій під час проходження прокурором співбесіди надавати оцінку його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності за результатами опрацювання масиву даних у тому числі тих, які знаходяться у вільному доступі, зокрема на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК). 
Отже скаржник вважає, що судами попередніх інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: пункти 12, 15, 17 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пункт 9 розділу IV Порядку № 221, а саме: судами не враховано висновки Верховного Суду стосовно того, що процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній. При цьому звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції у цій справі встановлено, що перевірка декларацій є виключною компетенцією НАЗК.
Крім того, Офіс Генерального прокурора наголошує на тому, що завданням комісій не є встановлення невідповідності задекларованої інформації дійсності, а надання оцінки доброчесності прокурора у зв`язку із виявленням інформації, яка породжує обґрунтований сумнів у дотриманні прокурором відповідних правил, оцінки його ставлення до відповідних обставин. Кадрова комісія не вирішувала питання належності заповнення позивачем декларацій, не встановлювала вину особи у вчиненні корупційних правопорушень, не вчиняла дій, віднесених до виключної компетенції інших органів, у тому числі НАЗК, з контролю та перевірки декларацій, а діяла суто у межах своїх повноважень - в площині оцінки відповідності прокурора критерію доброчесності під час атестації. 
Також зазначає, що рішення кадрової комісії не є стенограмою чи іншим документом, де необхідно фіксувати дослівний зміст обговорення, та виступи кожного з членів комісії, воно оформлене із дотриманням загальних вимог законодавства до оформлення документів. Саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги Львівської обласної прокуратури
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій до Верховного Суду з касаційною скаргою звернулась також Львівська обласна прокуратура, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 в частині задоволення позовних вимог та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Підставою касаційного оскарження Львівська обласна прокуратура зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України Львівська обласна прокуратура зазначає, що судами при розгляді цієї справи неправильно застосовано підпункт 3 пункту 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пункт 8 частини першої статті 11, частин першої статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» та не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.07.2022 у справі №  640/1083/20, від 15.09.2022 у справі № 380/4314/21, відповідно до яких порядок перевірки декларацій, що здійснюється Національним агентством з питань запобігання корупції та процедура проведення атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України Львівська обласна прокуратура посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування правових норм, а саме: пункту 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ щодо застосування до спірних правовідносин правил проведення співбесіди, передбачених Порядком № 221 у взаємозв`язку з пунктом 7 розділу І, пункту 2 розділу V цього Порядку; пункту 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ в контексті правової оцінки і тлумачення правомірності визначення кадровою комісією результатів співбесіди з прокурором; пункту 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ в контексті підставності і правомірності ухвалення кадровою комісією за результатами атестації прокурора рішення про неуспішне проходження атестації у випадку наявності особливостей оцінювання результату співбесіди позивача.
Крім того, Львівська обласна прокуратура зазначає, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження матеріалів, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що, в свою чергу, і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій. Отже, кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість на власний розсуд визначитися з оцінкою прокурорів. Обсяг мотивів, які повинна навести у рішенні кадрова комісія жодними чинними нормативно-правовими актами не визначено, а тому, на думку скаржника, висновки суду про недостатню вмотивованість спірного рішення не відповідають вимогам законодавства.
Також зазначає, що рішення кадрової комісії не є стенограмою чи іншим документом, де необхідно фіксувати дослівний зміст обговорення, та виступи кожного з членів комісії, воно оформлене із дотриманням загальних вимог законодавства до оформлення документів. Саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження.
Наголошує, що завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його рівня професійної компетентності, відповідність вимогам професійної етики і доброчесності.
Також наголошує на тому, що кадрові комісії при оцінюванні доброчесності прокурорів не встановлюють фактів порушення антикорупційного законодавства, не ініціюють на основі дослідженої інформації притягнення прокурорів до кримінальної або адміністративної відповідальності та не перебирають на себе компетенцію НАЗК здійснювати офіційний контроль та перевірку декларацій. На думку скаржника, суди у цій справі не врахували законодавчо закріплену різницю між атестацією прокурорів та притягненням до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності не лише в частині юридичного змісту, предмета, а й в юридичному статусі відповідних процедур та процесів, у тому числі щодо різниці між стандартом доведення необхідним для обґрунтування рішення кадрової комісії та стандартом «доказуванням» вини особи. Судами не враховано той факт, що атестація є оцінкою етичних та інших якостей кандидата, визначених законом для цієї перевірки. Зазначає, що закон не обмежує кадрові комісії при проведенні атестації та фактично дозволяє їм проводити автономну оцінку, використовуючи різні джерела інформації, а висновки НАЗК можуть бути лише одним із джерел. Атестація по суті є спеціальною оцінкою прокурорів, і вона втратила б сенс, якби була обмежена попередніми офіційними рішеннями інших органів щодо виявлення порушень з боку прокурорів. У свою чергу, позиція судів щодо виключності повноважень НАЗК, на думку скаржника, певним чином обмежує сам механізм запобігання корупції, передбачений Законом України «Про запобігання корупції», де джерелом отримання інформації можуть бути будь які повідомлення від викривачів з різних каналів повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень.
Також Львівська обласна прокуратура вважає необґрунтованими висновки судів про незаконність рішення кадрової комісії в частині наявності обґрунтованих сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та компетентності у зв`язку з складанням присяги адвоката та отриманням свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю під час роботи в органах прокуратури, оскільки, на думку скаржника, намір проходити процедури кваліфікаційного іспиту, стажування та отримати свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю перебуваючи на посаді прокурора, є завідомо нелегітимним наміром, оскільки прогнозовано призводить до виникнення обставин несумісності. До того ж наявність статусу адвоката (захисника) в особи, яка є прокурором та підтримує державне обвинувачення в суді, ставить під сумнів її незалежність, безсторонність та неупередженість.
Позиція інших учасників справи
Позивачка у відзивах на касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури просить: закрити касаційне провадження з розгляду третьої  касаційної скарги Офісу Генерального прокурора від 10.07.2023 або залишити без розгляду третю касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора від 10.07.2023; закрити касаційне провадження з розгляду третьої касаційної скарги Львівської обласної прокуратури від 12.07.2023 або залишити без розгляду третю касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури від 12.07.2023. У випадку відмови в задоволенні пунктів перших прохальних частин відзивів позивачка просить залишити без задоволення касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 - без змін. 
Рух касаційної скарги
11.07.2023 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) ОСОБА_3, суддів Мацедонську В. Е., Шевцову Н. В. для розгляду судової справи № 380/6044/21.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31.07.2023 № 1227/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 380/6044/21 у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Шевцової Н. В., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) ОСОБА_3, суддів Мацедонську В. Е., Радишевську О. Р. для розгляду судової справи № 380/6044/21.
Ухвалою Верховного Суду від 09.08.2023 відкрито касаційне провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023.
Ухвалою Верховного Суду від 09.08.2023 зупинено виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 у справі № 380/6044/21 в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.03.2021 по 12.12.2022 включно в сумі 486 794,40 грн до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 14.08.2023 № 1347/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 380/6044/21 у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 10.08.2023 № 815/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку», згідно з наказом Голови Верховного Суду від 10.08.2023 № 2512-К «Про відрахування судді ОСОБА_3 зі штату Верховного Суду».
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко  Ж.  М., суддів Єресько Л. О., Соколова В. М. для розгляду судової справи № 380/6044/21.
17.07.2023 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.07.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) ОСОБА_3, суддів Мацедонську В. Е., Шевцову Н. В. для розгляду судової справи № 380/6044/21.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31.07.2023 № 1227/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 380/6044/21 у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Шевцової Н. В., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 31.07.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) ОСОБА_3, суддів Мацедонську В. Е., Радишевську О. Р. для розгляду судової справи № 380/6044/21.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 14.08.2023 № 1347/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 380/6044/21 у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 10.08.2023 № 815/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку», згідно з наказом Голови Верховного Суду від 10.08.2023 № 2512-К «Про відрахування судді ОСОБА_3 зі штату Верховного Суду».
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14.08.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко   Ж.   М., суддів Єресько Л. О., Соколова В. М. для розгляду судової справи № 380/6044/21.
Ухвалою Верховного Суду від 11.09.2023 відкрито касаційне провадження за скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023.
Ухвалою Верховного Суду від 01.11.2023 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 02.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про закриття касаційних проваджень (залишення касаційних скарг без розгляду) за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 у справі №   380/6044/21.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).
Статтями 2, 5-1 КЗпП України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення. 
Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Статтею 4 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру»  (далі - Закон № 1697-VII) встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Частина третя статті 16 Закону № 1697-VII передбачає, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом № 113-IX, який діє з 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №   1697-VII були внесені зміни.
Згідно з пунктом 21 Закону № 113-IX у тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».
Відповідно до пункту 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
Абзацом першим пункту 7, пунктом 9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №   113-IX установлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
Відповідно до пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно з пунктами 11, 12 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2)  професійної етики та доброчесності прокурора.
Пунктом 13 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
Відповідно до пункту 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень. Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, його посади, заздалегідь оприлюднюється на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора.
Згідно з пунктом 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
Підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за умови настання однієї із підстав, зокрема: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Пунктом 1 розділу І Порядку № 221 визначено, що атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур. 
Відповідно до пункту 5 розділу І Порядку № 221 предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
Згідно з пунктом 6 розділу І Порядку № 221 атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Пунктом 8 розділу І Порядку № 221 передбачено, що за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Абзацом першим пункту 1 розділу ІV Порядку № 221 передбачено, що у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.
Згідно з пунктом 2 розділу ІV Порядку № 221 до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.
Відповідно до пункту 8 розділу ІV Порядку № 221 співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.
Пунктом 9 розділу ІV Порядку № 221 передбачено, що для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень. 
Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно) (пункт 10 розділу ІV Порядку № 221).
Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду, здійснюється членами кадрової комісії. Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані  копії документів) (пункт 11 розділу ІV Порядку № 221).
Відповідно до пунктів 12, 13, 14 розділу ІV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу ІV Порядку № 221).
Відповідно до пункту 16 розділу ІV Порядку № 221 залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.
Згідно з пунктами 4, 5 розділу V Порядку № 221 кадрові комісії за результатами атестації регулярно подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Рішення кадрових комісій, протоколи засідань, матеріали атестації прокурорів зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія.
Пунктом 6 розділу V Порядку № 221 передбачено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 233 Комісія правомочна ухвалювати рішення, здійснювати інші повноваження, якщо на її засіданні присутня більшість членів комісії. У разі неявки члена комісії більше двох разів поспіль без поважних причин, такий член комісії підлягає заміні відповідно до пункту 19 цього Порядку.
Абзацом другим та третім пункту 12 Порядку № 233 визначено, що рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
Рішення і протоколи комісії підписуються всіма присутніми членами комісії. У разі відмови члена комісії підписати рішення або протокол, у такому рішенні або протоколі робиться відповідна відмітка (пункт 13 Порядку № 233).
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Водночас згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційних проваджень, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Суд зазначає таке.
Касаційні провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Спірні правовідносини склалися з приводу правомірності звільнення позивачки з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX із посиланням на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №   1697-VII.
Колегія суддів зазначає, що Верховним Судом вже неодноразово, зокрема, у постановах від 21.09.2021 у справах № 200/5038/20-а та № 160/6204/20, від 24.09.2021 у справі № 160/6596/20 досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання підстав звільнення прокурорів (слідчих органів прокуратури) з посади прокурора, що міститься в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.
У вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку про те, що у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-IX, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку № 221 відповідно до Закону № 113-IX).
Крім того, у наведених справах Верховний Суд зазначив, що аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.10.2021 у справі № 440/2700/20, від 25.11.2021 у справі № 160/5745/20, від 21.12.2021 у справі № 420/9066/20, у яких Верховний Суд дійшов висновку про те, що фактологічною підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX, а нормативною підставою є пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. 
Отже, зважаючи на висловлену правову позицію Верховного Суду щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з пунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ, колегія суддів у вимірі встановлених обставин цієї справи констатує, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) може бути підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. За вказаних обставин, відповідачем було правомірно вказано у оскаржуваному наказі як підставу звільнення пункт 9 частини першої статті 51 Закону №  1697-VII, з огляду на правове врегулювання спірних правовідносин.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що рішення кадрової комісії є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
Щодо доводів касаційних скарг стосовно незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями в частині визнання необґрунтованим та немотивованим рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження позивачкою атестації, в основу яких скаржники покладають посилання на дискреційність повноважень кадрових комісій щодо прийняття відповідних рішень у межах їх компетенції, колегія суддів виходить із такого.
Верховний Суд неодноразово надавав оцінку та висловлював правову позицію щодо застосування, зокрема, і пунктів 9, 13, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пункту 12 Порядку № 233 пункту 8 розділу І, пунктів 15, 16, розділу IV Порядку № 221 в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди). У постановах від 21.10.2021 у справі № 640/154/20, від 02.11.2021 у справах № 120/3794/20-а та №  640/1598/20, від 04.11.2021 у справі № 640/537/20, від 02.12.2021 у справі № 640/25187/19, від 16.12.2021 у справі №   640/26168/19, від 22.12.2021 у справі № 640/1208/20  Верховний Суд висловився щодо обґрунтованості і вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, а також, що рішення цього органу (кадрової комісії) можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить дискреційним повноваженням цього органу під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень. 
У постанові від 12.05.2022 у справі № 540/1053/21 Верховний Суд зазначив, що досягнути мети атестування прокурорів, яку відповідач означив як підвищення ефективності діяльності прокуратури і рівня довіри до прокурорів, неможливо без зрозумілої, чіткої і передбачуваної процедури та можливості її перевірки судом, а механізм, визначений Законом № 113-ІХ для цілей атестації чинних прокурорів, не може применшувати чи заперечувати існуючих гарантій, зокрема на судовий захист.
У постановах від 29.06.2022 у справі № 420/10211/20, від 11.08.2022 у справі № 160/8111/20, від 07.07.2022 у справі № 560/214/20, не заперечуючи наявність у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації, Верховний Суд зазначив, що така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.
За загальним правилом під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. 
З приводу зазначеного є сталою позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі №  2040/6763/18).
Отже, в аспекті порушених у касаційній скарзі питань та, з огляду на існуючу правозастосовчу практику Верховного Суду у цій категорії спорів колегія суддів відхиляє посилання скаржників на дискреційність повноважень кадрових комісій та відсутності повноважень у суду здійснювати оцінку предмету атестації.
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, позивачка успішно пройшла перші два етапи атестації та була допущена до наступного етапу - співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
За наслідками проведення співбесіди Комісією прийнято рішення про неуспішне проходження позивачкою атестації, у зв`язку із невідповідністю прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.
Оцінюючи спірне рішення Комісії, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що оскаржуване рішення кадрової комісії не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у відповідності вимогам доброчесності та професійної етики прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку. 
З цього приводу суд касаційної інстанції, зазначає таке.
Пунктом 12 Порядку № 233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
З огляду на положення Порядку № 221 та Порядку № 233 рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.
Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена, зокрема у постанові від 07.07.2022 у справі № 560/214/20, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Тобто рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.
Отже, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критерія ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.
Виходячи із суті процедури атестації, Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 у справі №   540/1053/21 дійшов висновку, що особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання не дає підстав вважати, що кадрові комісії не мають обов`язку доводити, обґрунтовувати свої рішення. Скоріше навпаки, адже це стосується проходження публічної служби чинними прокурорами. Тут не йдеться про необхідність відтворювати перебіг обговорення чи позицію кожного із членів Кадрової комісії стосовно прокурора за наслідками співбесіди, як вважає відповідач, а про потребу належно обґрунтувати колегіальне рішення в обсязі, якого буде достатньо (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, адже на відміну від перших двох етапів на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.
Указане дає підстави для висновку, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку № 233.
Приймаючи рішення про неуспішне проходження прокурором етапу співбесіди, Комісія виходила з того, що на підставі дослідження матеріалів атестації та отриманих пояснень прокурора Комісія дійшла висновку, що позивачка не відповідає вимогам професійної етики та доброчесності.
Варто зауважити, що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).
Повертаючись до обставин цієї справи, зауважимо, що за наслідками проведення співбесіди Кадровою комісією прийнято рішення про неуспішне проходження прокурором атестації щодо позивачки.
Як установлено судами попередніх інстанцій, перед проведенням співбесіди, на підставі пункту 11 розділу ІV Порядку № 221, Кадровою комісією надіслано на електронну пошту позивача повідомлення з пропозицією надати пояснення щодо 3 питань. Позивач в суді першої інстанції не заперечувала того, що на її електронну поштову скриньку надійшли три запитання від комісії, що стосувалися майнового стану чоловіка. На ці запитання позивач надала письмові пояснення. Цю обставину також не заперечували і відповідачі. 
За результатами проходження позивачкою співбесіди, 24.12.2020 Дванадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора прийнято рішення № 20 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», згідно з яким прокурор Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області ОСОБА_1 не пройшла атестацію. Як указано у рішенні, Комісія, керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та пунктом 6 розділу І, пунктом 16 розділу ІV Порядку № 221, під час проведення співбесіди з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Підставою для такого висновку Кадрової комісії стосовно невідповідності позивача цим вимогам слугували з`ясовані обставини, зокрема: 
- ОСОБА_1 , яка відповідно до відомостей Єдиного реєстру адвокатів України 21.02.2018, працюючи в органах прокуратури, склала присягу адвоката та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, не змогла назвати членам комісії прізвище, ім`я та по батькові адвоката, в якого проходила стажування після складання кваліфікаційного іспиту на право зайняття адвокатською діяльності та місце розташування його офісу, вказала невірні суми та порядок сплати внесків, які сплачуються стажистами адвокатів, під відеозапис повідомила, що під час виконання нею індивідуального плану стажування залишала робоче місце або невідкладно не поверталася на робоче місце після завершення судових засідань, в яких вона брала участь як прокурор, з метою відвідування інших судових засідань із адвокатом - керівником стажування;
- прокурор ОСОБА_1 повідомила, що здобула право на заняття адвокатською діяльністю без певної мети, лише для того, щоб не втрачати час на отримання такого права після ймовірного звільнення з органів прокуратури;
- прокурор не змогла відповісти на питання щодо розділу 12 своєї декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, а саме: який саме вид активу у дорогоцінних металах в кількості 500 одиниць декларується її чоловіком, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності; 
- прокурор ОСОБА_1 неодноразово відмовлялась надавати відомості щодо розміру доходів за 2019 рік свого чоловіка - ОСОБА_4 , які також є її спільною сумісною власністю, з посиланням на нібито, ненадання останнім таких відомостей суб`єкту декларування. В той же час після попередження прокурора про ймовірне, продовження співбесіди - прокурор вказала, що її чоловік раптово надіслав їй запитувану інформацію через застосунок Viber, що викликало додаткові сумніви членів Комісії в доброчесності прокурора.
За таких обставин у Комісії наявний сумнів щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.
Суди першої та апеляційної інстанцій, надаючи оцінку обґрунтованості оскаржуваному рішенню, зробили висновки про те, що висновки кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації не обґрунтовано належними доказами.
При цьому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що повноваження стосовно здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, віднесені до виключної компетенції НАЗК і можуть бути реалізовані в порядку, визначеному Законом України «Про запобігання корупції».
Водночас суди попередніх інстанцій зазначають, що в силу приписів пунктів 8-11 розділу IV Порядку № 221 комісія вправі отримувати від НАЗК необхідну для цілей атестації інформацію, проте доказів отримання такої інформації відповідачем суду не надано.
Однак Верховний Суд зауважує, що такий висновок судів попередніх інстанцій є передчасним, з огляду на таке.
Наявність у НАЗК виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, яка полягає, зокрема, у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування, не обмежує кадрові комісії у здійсненні ними перевірок відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності відповідно до положень Закону № 113-IX.
Так, встановлений Законом України «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом № 113-IX процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 14.07.2022 у справі №  640/1083/20, від 22.09.2022 у справі № 200/7541/20-а.
Відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, поряд з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією відповідно до положень Порядку № 221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.
Натомість суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню кадрової комісії, обмежилися констатацією, що відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, а також, що контроль та перевірка декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з приводу задекларованого позивачем майна та коштів належить до виключної компетенції НАЗК.
Проте судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що висновок Комісії ґрунтується на ширшому обсязі обставин, які породили обґрунтований сумнів відповідності позивачки критерію доброчесності, а саме: достовірності задекларованих позивачкою відомостей, точності оцінки задекларованих її чоловіком активів, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування у цій частині, та не дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, беручи до уваги положення пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, відповідно до якого у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), суди не втручаючись у дискреційні повноваження комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, повинні були дослідити атестаційні матеріали, пояснення позивачки та надані нею документи на підтвердження наданих нею пояснень щодо фактів встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясувати, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення кадрової комісії у цій частині.
Окрім цього, як зазначалося вище, ще однією обставиною, яка викликає у Комісії сумнів щодо відповідності позивачки вимогам професійної етики та доброчесності є порядок проходження нею стажування з метою набуття права на заняття адвокатською діяльністю.
Так, у спірному рішенні кадрової комісії зазначено, що ОСОБА_1 , яка відповідно до відомостей Єдиного реєстру адвокатів України 21.02.2018, працюючи в органах прокуратури, склала присягу адвоката та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, не змогла назвати членам комісії прізвище, ім`я та по батькові адвоката, в якого проходила стажування після складання кваліфікаційного іспиту на право зайняття адвокатською діяльності та місце розташування його офісу, вказала невірні суми та порядок сплати внесків, які сплачуються стажистами адвокатів, під відеозапис повідомила, що під час виконання нею індивідуального плану стажування залишала робоче місце або невідкладно не поверталася на робоче місце після завершення судових засідань, в яких вона брала участь як прокурор, з метою відвідування інших судових засідань із адвокатом - керівником стажування.
При цьому правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що відповідальною особою за проведення стажування, проведення іспитів, співбесіди тощо з метою отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю у цьому випадку є Рада адвокатів Львівської області, рішенням якої від 22.01.2018 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, та яке ніким не оскаржене, є чинним, а його правомірність презюмується.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що право позивача на заняття адвокатською діяльністю зупинене 21.02.2018. 
При цьому, відповідно до встановлених обставин у цій справі, сам факт наявності у позивачки зупиненого свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю не був підставою для визнання її такою, що не відповідає вимогам професійної етики та доброчесності.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачами як суб`єктами владних повноважень під час розгляду цієї справи не надано доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про недодержання позивачкою порядку отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Наведені у касаційній скарзі Львівської обласної прокуратури доводи у підтримку висновків кадрової комісії щодо невідповідності позивачки вимогам професійної етики та доброчесності у частині отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю з мотивів того, що процес набуття статусу адвоката, як і сама адвокатська діяльність є несумісними зі статусом прокурора, не приймаються Верховним Судом до розгляду, оскільки спірне рішення кадровою комісією не приймалося з цих мотивів, про що також правильно зазначено судом апеляційної інстанції.
Посилання Львівської обласної прокуратури на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.04.2021 у справі № 826/9606/17, Верховний Суд відхиляє, оскільки предметом спору у справі № 826/9606/17 були дії та рішення органів адвокатського самоврядування регіону щодо відмови особі, яка має статус прокурора, у складанні присяги адвоката та видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. У вказаній справі предметом дослідження було дотримання особою, яка виявила намір стати адвокатом, вимог щодо несумісності, передбачених статтею 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а не питання, чи порушуються внаслідок отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю правила прокурорської етики.
Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №  360/3469/20, від 28.02.2023 у справі № 440/5598/20.
З огляду на наведене, Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування та дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Верховний Суд наголошує, що за правилами статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків по суті справи. Висновки судів попередніх інстанцій та оскаржувані рішення в цій справі не відповідають завданням адміністративного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирушення спору.
Водночас, в силу положень статті 341 КАС України їх встановлення судом касаційної інстанції не допускається.
Питання поновлення позивачки на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідних вимог, вирішується судами в залежності від вирішення питання про задоволення основних вимог, тому Суд не висловлює свою позицію щодо цих позовних вимог у цій постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд. 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи те, що вказані порушення під час розгляду справи допущені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права. Також суду слід врахувати наведене у цій постанові та ухвалити законне та обґрунтоване рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності та взаємному зв`язку.
Відповідно до частини третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки в межах розгляду цієї справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо скасування рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023, відповідно питання про поновлення їх виконання не вирішується.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 скасувати, а  справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується. 

Судді | Ж.М. Мельник-Томенко Л.О. Єресько   В.М. Соколов