ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року	Львів	Справа № 500/3210/23 пров. № А/857/15218/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді -                                               Мікули О. І.,
суддів     -                                                                  Курильця А. Р., Пліша М. А.,
                                                                                 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року у справі №500/3210/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

суддя в 1-й інстанції – Баб`юк П. М.,
час ухвалення рішення – 20 липня 2023 року,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 20 липня 2023 року,

                                                        в с т а н о в и в :

Позивач – ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 09 грудня 2022 року № 961170820604 щодо відмови в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії позивача відповідно до п."г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо не зарахування позивачу стажу за час перебування у засланні у потрійному розмірі; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування і виплату підвищення пенсії позивача в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком відповідно до п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 01 грудня 2022 року; здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ст.6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" з 01 грудня 2022 року як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 09 жовтня 1957 року по 07 січня 1960 року і до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 09 грудня 2022 року № 961170820604 щодо відмови в нарахуванні підвищення до пенсії ОСОБА_1 відповідно до п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо не зарахування стажу за час перебування в засланні у потрійному розмірі з 09 жовтня 1957 року по 07 січня 1960 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування підвищення пенсії ОСОБА_1 в розмірі 50%  від мінімальної пенсії за віком згідно з п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 01 грудня 2022 року, та здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ст.6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" з 01 грудня 2022 року як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 14 червня 1952 року по 13 травня 1957 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Хмельницькій області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивач не належить до категорії осіб, визначених статтею 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року №962-ХІІ. Також апелянт зазначає, що в матеріалах пенсійної справи відсутні документи, які б підтверджували те, що позивач був репресованим, тому ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, та підстав для зарахування до стажу роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні немає. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та отримує підвищення до пенсії відповідно до Постанови №654.
Відповідно до довідки Управління внутрішніх справ України в Тернопільській області від 24 травня 2018 року №30-В/18 ОСОБА_2 , 1890 року народження, ОСОБА_3 , 1929 року народження, ОСОБА_4 , 1938 року народження, ОСОБА_5 , 1934 року народження, ОСОБА_6 , 1947 року народження згідно з наказом МБД СРСР № 00430 від 21 серпня 1947 року як сім`ю члена ОУН було виселено 22 жовтня 1947 року з с.Росоховатець, Козівського району, Тернопільської області на спецпоселення до читинської області з конфіскацією майна. Звільнено із спецпоселення 07 січня 1960 року. На підставі ст.3 Закону Української РСВ від 17 квітня 1991 року "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" родина ОСОБА_7 реабілітовані.
Згідно з довідкою від 16 вересня 2020 року № 9/9-10404 про реабілітацію, що видана міністерством внутрішніх справ російської федерації по забайкальському краю, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.черновські копи, черновського району, читинської області, за місцем спецпоселення батька - ОСОБА_5 . Відповідно до ст.1.1 закону російської федерації "Про реабілітацію жертв політичних репресій" ОСОБА_1 реабілітований.
Тобто, ОСОБА_1 перебував у засланні на спецпоселенні з 09 жовтня 1957 року до 07 січня 1960 року.
Відповідно до статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" № 962-ХІІ (далі - Закон №962-ХІІ) позивач визнаний реабілітованою особою, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 . Відповідно до цього посвідчення позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-ХІІ.
07 грудня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити йому перерахунок і виплату підвищення до пенсії, як репресованій та у подальшому реабілітованій особі у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до  п. "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 01 грудня 2022 року, і здійснити йому перерахунок стажу за час перебування в засланні у потрійному розмірі згідно з статтею 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", статтею 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".
Листом від 19 грудня 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомило позивача про те, що йому відмовлено у перерахунку пенсії.
За принципом екстериторіальності розгляд заяви позивача та прийняття рішення здійснювалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 09 грудня 2022 року № 961170820604, позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті підвищення до його пенсії згідно з п. "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та у перерахунку стажу за час перебування в засланні у потрійному розмірі, оскільки ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місцях примусового переселення, а тому пільги, зазначені у п. "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення," на таких осіб не розповсюджуються.
Вважаючи таке рішення та дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» частини першої статті 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки він є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї такої особи, як стверджує відповідач, крім того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 відповідно до статті 1-1 Закону № 962-XII перебував у засланні, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо відмови позивачу у нарахуванні зазначеного підвищення до пенсії та проведення відповідного перерахунку стажу його роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), є протиправними. Разом з тим, вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити виплату підвищення пенсії позивача є передчасною, оскільки виплаті пенсії має передувати її нарахування.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч. 3 ст. 23 Загальної декларації прав людини, п .4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
За змістом ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» № 962-XII від 17 квітня 1991 року (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:
- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";
- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;
- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2353-ХІІ).
Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13 березня 2018 року (далі - Закон №2235-VIII) внесено ряд змін до цього Закону.
Так, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону № 962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».
Такі зміни набули чинності 05 травня 2018 року.
Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-ХІІ.
Відповідно до ст.1-1 цього Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом.
Згідно зі ст.1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-XII від 17 квітня 1991 року (зі змінами і доповненнями) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
За змістом ст.4 Закону №962-XII поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Відповідно до п.2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №22-1 за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
Згідно з п. г ч.1 ст.77 Закону №1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Відповідно до пункту 6 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення". Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з пп.2 п.4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16 липня 2008 року з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.
За змістом ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Відповідно до ст.28 Закону №1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Прожитковий мінімум відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від 15 липня 1999 року застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.
Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими статтею 28 Закону № 1058-IV, згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, необхідно керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. черновські копи, черновського району, читинської області, за місцем спецпоселення репресованого батька - ОСОБА_5 , як члена сім`ї учасників ОУН. Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 27 березня 1948 року, протокол №11-в. Звільнено зі спецпоселення 07 січня 1960 року. На підставі ст.3 Закону України від 17 квітня 1991 року "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" - родина ОСОБА_7 - реабілітовані - 20 серпня 1991 року МВС Тернопільської області. Підстава: архівна справа № 5081, фонд № 47.
Отже, ОСОБА_1 перебував у засланні на спецпоселенні з 09 жовтня 1957 року до 07 січня 1960 року (звільнено зі спецпоселення).
Ці обставини підтверджуються архівною довідкою № 30-В/18, виданою Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області 24 травня 2018 року.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є реабілітованою особою, що підтверджується копією посвідчення від 03 жовтня 2022 року серії НОМЕР_1 .
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи, а тому позивач користується пільгами і має право на підвищення до пенсії, що передбачено п. г ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Крім того, з 05 травня 2018 року набув чинності Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», яким внесено зміни, зокрема, у Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
За змістом ч.1 ст.6 Закону №962-XII у редакції, чинній від 05 травня 2018 року реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, з порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону №962-XII вбачається, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» із змінами, внесеними Законом №2325-VIII, передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, що діяла до 05 травня 2018 року.
Ст.58 Закону №1788-XII передбачає, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Зі змісту ст.1-1 Закону №962-XII вбачається, що заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.
Матеріалами справи стверджується, що   ОСОБА_1 у період з 09 жовтня 1957 року до 07 січня 1960 року перебував на спецпоселенні в читинській області на підставі наказу МБД СРСР від 21 серпня 1947 року та в подальшому був реабілітований, тобто відповідно до статті 1-1 Закону № 962-XII перебував у засланні, а тому період заслання, вказаний в архівній довідці, необхідно зарахувати у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, оскільки таке право закріплене наведеними вище правовими нормами, які поширюються на позивача.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що норма ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, оскільки такі твердження є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні вищевказаних норм чинного законодавства. У відповідності до положень чинного законодавства, що регламентують діяльність органів Пенсійного Фонду України, останні не вправі змінювати, тлумачити на свій розсуд чи в будь-який інший спосіб коригувати рішення відповідних компетентних органів, які прийняті на виконання Закону № 962-XII, навіть у випадку, коли такі рішення породжують відповідні обов`язки для пенсійних органів.
Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII та перерахунку стажу відповідно до статті 58 цього ж Закону 07 грудня 2022 року, тому відповідно до положень ч.4 ст.45 Закону №1058-IV такий перерахунок необхідно здійснити з 01 грудня 2022 року.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право з 01 грудня 2022 року на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» частини першої статті 77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки він є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, та з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області здійснити нарахування підвищення пенсії позивачу у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII та перерахунок стажу роботи згідно зі статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 09 жовтня 1957 року до 07 січня 1960 року на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років», починаючи з 01 грудня 2022 року.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що допущена судом помилка у резолютивній частині рішення суду (помилково у четвертому абзаці резолютивної частини судового рішення вказано період з 14.06.1952 по 13.05.1957 замість правильного 09.10.1957 по 07.01.1960) не впливає на правильність висновків суду та вирішення розглядуваного спору та може бути усунута судом в порядку ст.253 КАС України як описка судового рішення.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року у справі №500/3210/23 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року.