ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 жовтня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2464/21
Головуючий у першій інстанції – Бездідько В. М., Коротка А.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/545/23, № 22-ц/4823/546/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В. 

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 (на день подання позову - 
фізична особа-підприємець)
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Бездідька В.М. від 12 січня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, дата складання повного тексту рішення 20 січня 2023 року, та на додаткове рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Короткої А.О. від 27 січня 2023 року, місце ухвалення додаткового рішення м.Прилуки, дата складання повного тексту додаткового рішення 27 січня 2023 року, у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданої шкоди, 
                        
                         В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування завданої шкоди. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що у нього, як у фізичної особи-підприємця, у оренді перебував магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При здійсненні підприємницької діяльності, позивачем було укладено трудовий договір із відповідачем. Позивач зазначав, що у зв`язку із збитковістю підприємницької діяльності, він вирішив розірвати договір оренди магазину, та припинити здійснення підприємницької діяльності за вказаною адресою. За доводами позивача, після повідомлення ним відповідача про припинення діяльності, вона виявила бажання самостійно орендувати магазин, і здійснювати підприємницьку діяльність. Позивач стверджував, що на період реєстрації ФОП та оформлення документів, відповідач вмовила його продовжувати працювати, при цьому, пообіцяла, що сама буде проводити оплату всіх необхідних платежів, в тому числі, і орендну плату та комунальних платежів. Позивач вказував, що 27.04.2017 року між Публічним акціонерним товариством "Чернігівобленерго" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №10276, відповідно до умов якого, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, із дозволеною потужністю 90.0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. 15.02.2019 року представниками ПАТ ”Чернігівобленерго” було складено акт про порушення №001771, в якому зазначено, що споживач порушив п.5.5.5 п.п.8 ПРРЕЕ, а саме, було виявлено пристрій, який призвів до змін показів приладу обліку, при цьому, електрична енергія споживається, а засіб обліку її не враховує. Позивач зазначав, що під час проведення перевірки працівниками ПАТ ”Чернігівобленерго” відповідач пояснювала, що вилучений прилад вона особисто принесла з дому, та про використання цього приладу в магазині, ФОП ОСОБА_1 нічого не було відомо. 27.02.2019 року позивач був присутнім разом із відповідачем на засіданні комісії апарату управління ПАТ ”Чернігівобленерго” з розгляду актів про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії. Під час засідання комісії відповідач пояснювала, що вона принесла в магазин даний прилад, і використовувала його з власної ініціативи. Про використання відповідачем даного приладу в магазині позивачу не було відомо. За доводами позивача, комісія вищевказаних пояснень до уваги не прийняла, і постановила рішення, оформлене протоколом №1154 від 27.02.2019 року, яким до позивача застосовано оперативно-господарські санкції у сумі 144 024 грн. 17 коп., після чого позивачу було вручено протокол №1154 від 27.02.2019 року та рахунок на оплату №10276 02-19 від 27.02.2019 року. Позивач стверджує, що саме у зв`язку із приєднанням приладу, який впливав на показники лічильника, до нього було застосовано оперативно-господарські санкції в розмірі 144 024 грн. 17 коп. Після проведеної перевірки позивач звернувся до відповідача із вимогою пояснити стосовно виявленого працівниками ”Чернігівобленерго” пристрою, на що відповідач його повідомила, що прилад вона принесла з дому для того, щоб лічильник не обліковував електричну енергію, про що відповідач власноручно написала пояснення позивачу. Позивач вказував, що станом на час звернення до суду з позовом він сплатив ПАТ ”Чернігівобленерго” штраф у сумі 144  024 грн. 17 коп. та комісію банку 648 грн. 11 коп., а всього: 144  672 грн. 20 коп. Оскільки відповідач у добровільному порядку не відшкодувала спричинену позивачу шкоду, позивач  просив  стягнути  з  відповідача  на  його користь кошти в сумі 144 672 грн. 30 коп., як відшкодування завданої шкоди. Також позивач ставив питання про відшкодування понесених ним судових витрат по справі. 

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданої шкоди, задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 кошти в сумі 144  672 грн. 30 коп., як відшкодування завданої шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 1 446 грн. 80 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2023 року задоволено заяву представника позивача про розподіл судових витрат у даній справі, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 12 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 27.01.2023 року у даній цивільній справі, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначився із характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки дані правовідносини не є цивільно-правовими, а є трудовими та такими, що регулюються нормами КЗпП України, а не положеннями статті 1166 ЦК України. За доводами апеляційної скарги, сторони даного спору перебували у трудових правовідносинах до 04.03.2019 року. Апелянт звертає увагу встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк, з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Апелянт вказує, що оскільки акт про порушення було складено 15.02.2019 року, то річний термін на подання позову до суду сплив 15.02.2020 року, що є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач надавала свої пояснення в якості свідка, що має силу доказів по справі, при цьому, позивач надавав просто пояснення, які в силу ЦПК України, не мають доказового значення. За доводами апеляційної скарги, відповідач не була відповідальною за проведення позивачем оплати комунальних послуг, ніякого відношення до електроенергії не мала, будь-яких приладів не приносила, і несла відповідальність за збереження товару. Апелянт стверджує, що договір про постачання електричної енергії та договір оренди приміщення магазину було укладено саме позивачем, а його доводи відносного того, що господарську діяльність вела саме відповідач, не підтверджені належними доказами. Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно не надав оцінку доводам ОСОБА_1 та письмовим заявам свідків, зокрема, і ОСОБА_2 , які містяться в матеріалах господарської справи №927/592/19. Доводи апеляційної скарги зазначають, що свідчення відповідача про те, що письмові пояснення вона писала позивачу під диктовку його адвоката для того, щоб можна було оскаржити обвинувачення в суді, так і не були спростовані. 
Апелянт не погоджується і з додатковим рішенням суду першої інстанції від 27.01.2023 року щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу. Апелянт звертає увагу, що позовна заява була подана ФОП ОСОБА_1 , а документи, які були надані суду на підтвердження витрат на правову допомогу, складені на ім`я позивача, як на фізичну особу, що не дає підстав для розподілу судом витрат позивача на правову допомогу. Апелянт вважає завищеним час - 4 год., визначений адвокатом позивача на ознайомлення із матеріалами справи, надання усних консультацій та складання заяв, оскільки адвокат позивача приймав участь під час розгляду господарської справи №927/592/19 щодо скасування оперативно-господарських санкцій щодо донарахування вартості безобліково спожитої електричної енергії, та був обізнаний з усіма матеріалами справи. За даних обставин апелянт вважає, що вказаний час може бути зменшено судом до 2 годин, також є завищеною сума представництва в суді, тому правові підстави для стягнення даної суми відсутні. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що позивачем не була виконана вимога положень ч.7 статті 43 ЦПК України. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року та на додаткове рішення цього ж суду від 27.01.2023 року, позивач просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення у зв`язку, із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 27.01.2023 року.  

В судових засіданнях апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Дуденок О.О. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги. 

В судових засіданнях апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача - адвокат Фесик І.А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 27.01.2023 року.  

В судові засідання апеляційного суду позивач, відповідач, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, матеріали господарської справи №927/592/19 за позовом ФОП ОСОБА_1 до АТ ’’Чернігівобленерго’’ про скасування оперативно-господарської санкції, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 19.02.1992 (а.с.8).
Як вбачається із копії договору оренди нежитлового приміщення від 12.12.2016 року (а.с.19-22), позивач орендував у ПАТ ”Укрнафта” приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , з метою роздрібної торгівлі промисловими та продовольчими товарами. 
27.02.2017 року між ПАТ ”Чернігівобленерго” та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір про постачання електричної енергії №10276 (а.с.9-12), відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 90.0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі, згідно з умовами цього договору.
15.02.2019 року представниками ПАТ ”Чернігівобленерго” було складено акт про порушення №001771(а.с.13), в якому зазначено, що споживач порушив п.5.5.5 п.п.8 ПРРЕЕ, а саме, було виявлено пристрій, який призвів до змін показів приладу обліку, при цьому, електрична енергія споживається, а засіб обліку її не враховує. 
27.02.2019 року відбулося засідання комісії апарату управління ПАТ ”Чернігівобленерго” з розгляду актів про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії. За результатами розгляду акта про порушення, складеного відносно ФОП ОСОБА_1 , комісія постановила рішення, оформлене протоколом №1154 від 27.02.2019 року, яким до позивача застосовані оперативно-господарські санкції у сумі 144 024 грн. 17 коп. (а.с.14,15).
27.02.2019 року позивач отримав рахунок №10276 02-19 від 27.02.2019 року про необхідність оплати вищевказаної суми (а.с.14).
За заявою ОСОБА_3 від 05.04.2017 року (а.с.17), 05.04.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір (а.с.18), відповідно до умов якого, відповідач була працевлаштована на роботу до позивача на посаду продавця. Відповідно до п.2 даного трудового договору, ’’…2. Працівник зобов`язаний: здійснювати продаж інших товарів.’’  
У письмових поясненнях від 18.02.2019 року на ім`я ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вказала, що вона 15.02.2019 року з дому принесла пристрій для зміни показав лічильника, який в подальшому був поміщений нею в шафу із лічильником. Під час проведення перевірки працівниками Прилуцького РЕС 15.02.2019 року, відповідач вказувала, що даний прилад принесений нею з дому, ФОП ОСОБА_4 про прилад та його встановлення нічого не відомо. Прилад був вилучений працівниками Прилуцького РЕС, без присутності ФОП ОСОБА_1 (а.с.16).
Як вбачається із копії нотаріально завіреної заяви свідка ОСОБА_3 від 16.07.2019 року (а.с.61), оригінал якої міститься в матеріалах господарської справи № 927/592/19 за позовом ФОП ОСОБА_1 до АТ ”Чернігівобленерго” про скасування оперативно-господарської санкції, ОСОБА_3 з приводу події, що відбулась 15.02.2019 року в приміщенні магазину, в якому вона працювала, пояснила, що виявлений працівниками РЕС прилад вона ніколи не бачила. При цьому, відповідач вказувала, що ФОП ОСОБА_1 не має доступу до магазину, всі ключі знаходяться тільки у неї, і вхід до приміщення нею опломбовується; ОСОБА_1 не приносив вилучений прилад.  
30.03.2021 року позивач на рахунок АТ ”Чернігівобленерго” сплатив 144 024 грн. 17 коп., комісія банку - 648 грн. 11 коп., всього: 144 672 грн. 30 коп. (а.с.23).
Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ” ОСОБА_5 ” (а.с.63).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, задовольняючи вимоги заявленого ФОП ОСОБА_4 позову про відшкодування завданої шкоди, суд першої інстанції, на підставі норм права, які регулюють дані правовідносини, заслухавши доводи учасників судового розгляду даної справи, показання свідків, дійшов висновку, що відповідач своїми неправомірними діями завдала шкоди позивачу у вигляді сплати ним оперативно-господарських санкцій. При цьому, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 12.01.2023 року, що докази у вигляді завірених нотаріально письмових пояснень свідків суд першої інстанції не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають вимогам статей: 90, 91 ЦПК України. Суд першої інстанції вказав, що письмові пояснення відповідача від 18.02.2019 року підтверджують наведені у позовній заяві обставини, при цьому, відповідачем не спростовані та не надані докази, що такі пояснення написані під примусом.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року про задоволення вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.            

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначився із характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки дані правовідносини не є цивільно-правовими, а є трудовими та такими, що регулюються нормами КЗпП України, а не положеннями статті 1166 ЦК України. За доводами апеляційної скарги, сторони даного спору перебували у трудових правовідносинах до 04.03.2019 року. Апелянт звертає увагу встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк, з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Апелянт вказує, що оскільки акт про порушення було складено 15.02.2019 року, то річний термін на подання позову до суду сплив 15.02.2020 року, що є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, виходячи із наступного. 

Відповідно до ч.1,ч.2 статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Як вбачається із позовної заяви (а.с.2-4), ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування завданої шкоди. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що у нього, як у фізичної особи-підприємця, у оренді перебував магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При здійсненні підприємницької діяльності, позивачем було укладено трудовий договір із відповідачем. Позивач зазначав, що у зв`язку із збитковістю підприємницької діяльності, він вирішив розірвати договір оренди магазину, та припинити здійснення підприємницької діяльності за вказаною адресою. За доводами позивача, після повідомлення ним відповідача про припинення діяльності, вона виявила бажання самостійно орендувати магазин, і здійснювати підприємницьку діяльність. Позивач стверджував, що на період реєстрації ФОП та оформлення документів, відповідач вмовила його продовжувати працювати, при цьому, пообіцяла, що сама буде проводити оплату всіх необхідних платежів, в тому числі, і орендну плату та комунальних платежів. Позивач вказував, що 27.04.2017 року між Публічним акціонерним товариством "Чернігівобленерго" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №10276, відповідно до умов якого, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, із дозволеною потужністю 90.0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. 15.02.2019 року представниками ПАТ ”Чернігівобленерго” було складено акт про порушення №001771, в якому зазначено, що споживач порушив п.5.5.5 п.п.8 ПРРЕЕ, а саме, було виявлено пристрій, який призвів до змін показів приладу обліку, при цьому, електрична енергія споживається, а засіб обліку її не враховує. Позивач зазначав, що під час проведення перевірки працівниками ПАТ ”Чернігівобленерго” відповідач пояснювала, що вилучений прилад вона особисто принесла з дому, та про використання цього приладу в магазині, ФОП ОСОБА_1 нічого не було відомо. 27.02.2019 року позивач був присутнім разом із відповідачем на засіданні комісії апарату управління ПАТ ”Чернігівобленерго” з розгляду актів про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії. Під час засідання комісії відповідач пояснювала, що вона принесла в магазин даний прилад, і використовувала його з власної ініціативи. Про використання відповідачем даного приладу в магазині позивачу не було відомо. За доводами позивача, комісія вищевказаних пояснень до уваги не прийняла, і постановила рішення, оформлене протоколом №1154 від 27.02.2019 року, яким до позивача застосовано оперативно-господарські санкції у сумі 144 024 грн. 17 коп., після чого позивачу було вручено протокол №1154 від 27.02.2019 року та рахунок на оплату №10276 02-19 від 27.02.2019 року. Позивач стверджує, що саме у зв`язку із приєднанням приладу, який впливав на показники лічильника, до нього було застосовано оперативно-господарські санкції в розмірі 144 024 грн. 17 коп. Після проведеної перевірки позивач звернувся до відповідача із вимогою пояснити стосовно виявленого працівниками ”Чернігівобленерго” пристрою, на що відповідач його повідомила, що прилад вона принесла з дому для того, щоб лічильник не обліковував електричну енергію, про що відповідач власноручно написала пояснення позивачу. Позивач вказував, що станом на час звернення до суду з позовом він сплатив ПАТ ”Чернігівобленерго” штраф у сумі 144  024 грн. 17 коп. та комісію банку 648 грн. 11 коп., а всього: 144  672 грн. 20 коп. Оскільки відповідач у добровільному порядку не відшкодувала спричинену позивачу шкоду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 144 672 грн. 30 коп., як відшкодування завданої шкоди.

Таким чином, у вимогах заявленого позову позивач просив стягнути на його користь із відповідача майнову шкода, яка йому завдана неправомірними діями відповідача щодо її втручання в роботу приладу обліку електричної енергії, які стали підставою для застосування до позивача оперативно-господарських санкцій у зазначеному розмірі. 

Згідно матеріалів справи, за заявою ОСОБА_3 від 05.04.2017 року (а.с.17), 05.04.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір (а.с.18), відповідно до умов якого, відповідач була працевлаштована на роботу до позивача на посаду продавця. Відповідно до п.2 даного трудового договору, ’’…2. Працівник зобов`язаний: здійснювати продаж інших товарів.’’  

За наведених обставин, оскільки підставою завданої позивачу шкоди, є вчинення відповідачем дій, які не стосуються виконання покладених на неї трудових обов`язків, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що спірні правовідносини між сторонами даного спору, є трудовими, і регулюються Кодексом законів про працю України.     

Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач надавала свої пояснення в якості свідка, що має силу доказів по справі, при цьому, позивач надавав просто пояснення, які в силу ЦПК України, не мають доказового значення. За доводами апеляційної скарги, відповідач не була відповідальною за проведення позивачем оплати комунальних послуг, ніякого відношення до електроенергії не мала, будь-яких приладів не приносила, і несла відповідальність за збереження товару. Апелянт стверджує, що договір про постачання електричної енергії та договір оренди приміщення магазину було укладено саме позивачем, а його доводи відносного того, що господарську діяльність вела саме відповідач, не підтверджені належними доказами. Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно не надав оцінку доводам ОСОБА_1 та письмовим заявам свідків, зокрема, і ОСОБА_2 , які містяться в матеріалах господарської справи №927/592/19. Доводи апеляційної скарги зазначають, що свідчення відповідача про те, що письмові пояснення вона писала позивачу під диктовку його адвоката для того, щоб можна було оскаржити обвинувачення в суді, так і не були спростовані. 

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.1 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч.1,ч.2 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Виходячи із вищезазначених положень Закону, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. 
З огляду на викладене та із врахуванням визначених цивільним процесуальним Законом принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити завдавач шкоди, і якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди   

15.02.2019 року представниками ПАТ ”Чернігівобленерго” було складено акт про порушення №001771(а.с.13), в якому зазначено, що споживач порушив п.5.5.5 п.п.8 ПРРЕЕ, а саме, було виявлено пристрій, який призвів до змін показів приладу обліку, при цьому, електрична енергія споживається, а засіб обліку її не враховує. 
27.02.2019 року відбулося засідання комісії апарату управління ПАТ ”Чернігівобленерго” з розгляду актів про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії. За результатами розгляду акта про порушення, складеного відносно ФОП ОСОБА_1 , комісія постановила рішення, оформлене протоколом №1154 від 27.02.2019 року, яким до позивача застосовані оперативно-господарські санкції у сумі 144 024 грн. 17 коп. (а.с.14,15).
27.02.2019 року позивач отримав рахунок №10276 02-19 від 27.02.2019 року про необхідність оплати вищевказаної суми (а.с.14).
30.03.2021 року позивач на рахунок АТ ”Чернігівобленерго” сплатив 144 024 грн. 17 коп., комісія банку - 648 грн. 11 коп., всього: 144 672 грн. 30 коп. (а.с.23).

У письмових поясненнях від 18.02.2019 року на ім`я ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вказала, що вона 15.02.2019 року з дому принесла пристрій для зміни показав лічильника, який в подальшому був поміщений нею в шафу із лічильником. Під час проведення перевірки працівниками Прилуцького РЕС 15.02.2019 року, відповідач вказувала, що даний прилад принесений нею з дому, ФОП ОСОБА_4 про прилад та його встановлення нічого не відомо. Прилад був вилучений працівниками Прилуцького РЕС, без присутності ФОП ОСОБА_1 (а.с.16).
Як вбачається із копії нотаріально завіреної заяви свідка ОСОБА_3 від 16.07.2019 року (а.с.61), оригінал якої міститься в матеріалах господарської справи № 927/592/19 за позовом ФОП ОСОБА_1 до АТ ”Чернігівобленерго” про скасування оперативно-господарської санкції, ОСОБА_3 з приводу події, що відбулась 15.02.2019 року в приміщенні магазину, в якому вона працювала, пояснила, що виявлений працівниками РЕС прилад вона ніколи не бачила. При цьому, відповідач вказувала, що ФОП ОСОБА_1 не має доступу до магазину, всі ключі знаходяться тільки у неї, і вхід до приміщення нею опломбовується; ОСОБА_1 не приносив вилучений прилад.  

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Згідно положень ч.1,ч.2,ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги заявленого позову, виходив із вищезазначених норм права, які регулюють спірні правовідносини, надавши при цьому відповідну оцінку доводам сторін спору, показанням свідків в судових засіданнях суду першої інстанції, та документально підтвердженим фактичним обставинам справи. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач своїми неправомірними діями завдала шкоду позивачу у вигляді сплати ним оперативно-господарських санкцій. Докази у вигляді нотаріально завірених письмових пояснень свідків, суд першої інстанції не прийняв до уваги, вказавши, що вони не відповідають вимогам статей: 90,91 ЦПК України. Письмові пояснення відповідача від 18.02.2019 року, на думку суду першої інстанції, підтверджують наведені у позовній заяві обставини, при цьому, відповідачем не спростовані, та не надано докази, що дані пояснення написані відповідачем під примусом.

Відповідачем не надано суду обґрунтованих доводів щодо підстав зміни нею своєї позиції, викладеної нею у своїх первинних поясненнях від 18.02.2019 року (а.с.16).     

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року про задоволення вимог заявленого позову, оскільки даний висновок суду першої інстанції узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.      
     
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року, підлягає залишенню без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року, підлягає залишенню без змін. 

Апелянт не погоджується також  і з додатковим рішенням суду першої інстанції від 27.01.2023 року щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу. Апелянт звертає увагу, що позовна заява була подана ФОП ОСОБА_1 , а документи, які були надані суду на підтвердження витрат на правову допомогу, складені на ім`я позивача, як на фізичну особу, що не дає підстав для розподілу судом витрат позивача на правову допомогу. Апелянт вважає завищеним час - 4 год., визначений адвокатом позивача на ознайомлення із матеріалами справи, надання усних консультацій та складання заяв, оскільки адвокат позивача приймав участь під час розгляду господарської справи №927/592/19 щодо скасування оперативно-господарських санкцій щодо донарахування вартості безобліково спожитої електричної енергії, та був обізнаний з усіма матеріалами справи. За даних обставин апелянт вважає, що вказаний час може бути зменшено судом до 2 годин, також є завищеною сума представництва в суді, тому правові підстави для стягнення даної суми відсутні. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що позивачем не була виконана вимога положень ч.7 статті 43 ЦПК України. 

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 27.01.2023 року, виходячи із наступного. 

Відповідно до ч.1 статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно частин 1-6 статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі ”Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві зазначав орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. Повноваження представника позивача - адвоката Фесика І.А. в суді першої інстанції підтверджується ордером на надання правової допомоги, серії ЧН №032721 від 10.09.2021 року (а.с.40).
17.01.2023 року до суду першої інстанції надійшла подана представником позивача - адвокатом Фесиком І.А. заява про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат позивача на правничу допомогу, у зв`язку із розглядом даної цивільної справи, на загальну суму 12 000 грн., з яких: за ознайомлення з матеріалами справи та підготовку позовної заяви до суду першої інстанції (4 години) - 6 000 грн., представництво інтересів позивача в суді першої  інстанції - 6 000 грн. (а.с.82-85). 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування  представник позивача надав суду наступні документи: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 16.01.2023 року (а.с.83), копія договору про надання правничої допомоги від 27.06.2021 року (а.с.84,зворот-85), відповідно до якого вартість представництва інтересів за даним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування завданої шкоди становить: 1 500 грн. - за годину праці адвоката (ознайомлення з матеріалами справи, надання усної консультації, складання заяв по справі); 6 000 грн. - представництво інтересів позивача у даній справі в суді першої інстанції; акт виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 27.06.2021 року та розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 16.01.2023 року, з яких вбачається, що адвокатом Фесиком І.А. були надані наступні послуги, а саме: за ознайомлення з матеріалами справи та підготовку позовної заяви до суду (4 години) - 6 000 грн., представництво інтересів позивача в суді першої інстанції - 6 000 грн., загальна вартість наданих послуг становить: 12 000 грн. (а.с.84, 85,зворот).

В подальшому, представником відповідача - адвокатом Дуденок О.О. до суду першої інстанції було подано клопотання про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат (а.с.92), в якій представник відповідач вказувала, що позовна заява була подана ФОП ОСОБА_1 , а документи, які були надані на підтвердження витрат на правничу допомогу, складені на позивача, як на фізичну особу, що позбавляє суд права розподілити судові витрати щодо надання позивачу правничої допомоги. Також представник відповідача вважала завищеним час 4 год., визначений адвокатом позивача на ознайомлення із матеріалами справи, надання усних консультацій та складання заяв, оскільки адвокат позивача приймав участь у справі під час розгляду господарської справи №927/592/19 щодо скасування оперативно-господарських санкцій про донарахування вартості безобліково спожитої електричної енергії, та був обізнаний з усіма матеріалами даної справи. Представник відповідача звертала увагу, що позивачем не було дотримано положень ч.7 статті 43 ЦПК України при звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, щодо надсилання копій поданих документів іншим учасникам справи. 

Як вбачається із оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 27.01.2023 року, визначаючи розмір відшкодування понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, керуючись вимогами Закону, який регулює дані правовідносини, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що дійсно рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 позовні вимоги фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 було задоволено повністю, а представництво його інтересів здійснювалось адвокатом Фесиком І.А. на підставі договору про надання правничої допомоги від 27.06.2021 року, в якому чітко було зазначено, що договір укладався саме з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (а.с.84-85). За даних обставин, суд першої інстанції вказав, що хоча у ордері на надання правничої допомоги від 16.01.2023 року і не було зазначено, що правова допомога надається саме ФОП, проте, фактично адвокатом надавались юридичні послуги позивачу по даній справі ОСОБА_1 , який здійснював оплату наданих послух адвокату Фесику І.А. саме у розмірі 12 000 грн., відповідно до умов вказаного вище договору про надання правничої допомоги. Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення заяви сторони позивача про відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат на професійну правову допомогу у повному обсязі.

Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу узгоджується із засадами виваженості, розумності, співмірності, і тому відсутні підстави для його зменшення. 

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги Черні ( ОСОБА_3 ) щодо необґрунтованості висновків додаткового рішення суду першої інстанції від 27.01.2023 року, які є аналогічними доводам клопотання сторони відповідача про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат позивача на правничу допомогу, поданого до суду першої інстанції, не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2023 року.  
При цьому, необхідно зазначити, що вищевказане клопотання сторони відповідача не містить в собі доводів щодо неспівмірності розміру заявлених до стягнення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення заяви позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

Приймаючи до уваги вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року та на додаткове рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2023 року, необхідно залишити без задоволення. При цьому, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року та додаткове рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2023 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2023 року та на додаткове рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2023 року та додаткове рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена, у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                         Судді: