ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2023 року          м.Дніпро         Справа №  908/190/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) - Іванова О.Г.                         
суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу   Фермерського господарства “ЛАІР” на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.07.2023 у справі №908/190/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Бест Лізинг” 
до відповідача-1: Фермерського господарства “ЛАІР”
до відповдіача-2: ОСОБА_1 
про стягнення 242 760, 89 грн.    
ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю “Бест Лізинг” з позовом до відповідачів: 1) Фермерського господарства “ЛАІР” та 2) ОСОБА_1 про стягнення солідарно простроченої заборгованості за лізинговими платежами в сумі 118175,16 грн., процентів річних у сумі 38605,03 грн., інфляційних втрат у сумі 15982,68 грн., пені в сумі 38605,03 грн., штрафу в сумі 31392,99 грн., всього - 242760,89 грн.
Позов заявлено на підставі умов договору фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С від 30.09.2020, укладеного позивачем із відповдіачем-1, договору поруки від 30.09.2020 №200930-7/П, укладеного позивачем із відповідачами-1, 2, та норм ст.ст. 525, 526, 543, 554, 625, 629 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 17.07.2023 у справі №908/190/23 позов задоволено.
Стягнуто з Фермерського господарства “ЛАІР” та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Бест Лізинг” солідарно прострочену заборгованість за лізинговими платежами в сумі 118 175, 16 грн., проценти річних у сумі      38 605, 03 грн., інфляційні втрати в сумі 15 982, 68 грн., пеню в сумі 38 605, 03 грн., штраф у сумі 31 392, 99 грн.
Стягнуто з Фермерського господарства “ЛАІР” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Бест Лізинг” витрати зі сплати судового збору в сумі 1 820, 71 грн. та витрати на професійну правову допомогу в сумі 1 250, 00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Бест Лізинг” витрати зі сплати судового збору в сумі 1 820, 70 грн. та витрати на професійну правову допомогу в сумі 1 250, 00 грн.

             Не погодившись з рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся відповідач-1 – Фермерське господарство “ЛАІР”, в якій просить рішення Господарського суду Запорізької області від 17.07.2023 у справі №908/190/23 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
При цьому заявник апеляційної скарги посилається:
- на те, що не може виконати свої зобов`язання за договором по незалежним від нього обставинам, бо ФГ “Лаір” знаходиться на тимчасово окупованій території Україні, що підтверджується матеріалами справи;
- пов`язує неможливість виконання своїх зобов`язань за Договором фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С від 30.09.2020 з тим, що основним видом діяльності ФГ “ЛАІР” є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.
Місцем здійснення основного виду діяльності ФГ “ЛАІР є територія місця знаходження земельних ділянок, які перебувають у власності та/або оренді фермерського господарства, а це територія Комиш-Зорянської селищної територіальної громади Пологівського району Запорізької області.
Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 Комиш-Зорянська селищна територіальна громада знаходиться на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України з 03.03.2022;
- з 24.02.2022 ведення Фермерським господарством «ЛАІР» своєї фінансово-господарської діяльності фактично унеможливлено, внаслідок чого господарська діяльність господарства повністю зупинена, що стало підставою видачі 24.02.2022 Головою ФГ «ЛАІР» відповідного Наказу №2401/1 «Про призупинення діяльності».
В апеляційній скарзі, скаржник просить суд долучити до матеріалів справи новий доказ, а саме Сертифікат №2300-23-3539 від 10.08.2023 та надати йому оцінку під час перегляду справи за апеляційною скаргою.
          В обґрунтування зазначає, що під час розгляду справи, відповідач звернувся до Запорізької торгово-промислової палати щодо засвідчення форс-мажорних обставин за Договором фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С від 30.09.2020, проте на час прийняття рішення по справі не отримав Сертифікат, який засвідчує вказані обставини, а отримав його лише 10.08.2023.
Тобто, Відповідач по незалежним від нього обставинам не зміг подати відповідний доказ по справі.
Таке клопотання відхиляється з огляду на наступне.
Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як “винятковість випадку” та “причини, що об`єктивно не залежать від особи”, і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів, без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів ст. 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Докази, які надає відповідач не були предметом розгляду місцевим господарським судом.
Крім того, твердження відповідача про те, що він отримав даний доказ тільки 10.08.2023 не може вважатись поважною причиною, оскільки дана справа розглядалась 7 місяців  і саме від волевиявлення відповідача залежало звернення до Торгово-промислової палати раніше - під час розгляду справи в суді першої інстанції.
За усталеною правовою позицію Верховного Суду, наведеною у численних постановах, зокрема, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 24.11.2021 у справі №915/954/20, від 10.08.2022 у справі №922/739/21, від 26.09.2023 у справі №910/4490/22, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Відтак, оскільки сертифікат відповідачем-1 отримано вже після ухвалення рішення у справі, тому такий доказ судом апеляційної інстанції не приймається, як такий, що не існував на час ухвалення рішення у справі, відповідно, як такий, що не був предметом розгляду суду першої інстанції. 

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2023 у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя  Березкіна О.В. (доповідач), судді: Дармін М.О., Кошеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.08.2023 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 908/190/23. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №908/190/23.
           01.09.2023 матеріали справи №908/190/23 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2023 у даній справі апеляційну скаргу залишено без руху внаслідок оформлення її з порушенням вимог, встановлених ст.258 Господарського процесуального кодексу України.
18. 09.2023  скаржником на адресу апеляційного суду, на виконання вимог ухвали від 04.09.2023, направлено клопотання про усунення недоліків скарги, до якого додано квитанцію №1433-1140-2626-1957 від 13.09.2023 про оплату 5462,12 грн. належного до сплати судового збору.              
Розпорядженням керівника апарату суду від 16.10.2023, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванова О.Г. (доповідач), суддів – Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства “ЛАІР” на рішення господарського суду Запорізької області від 17.07.2023 у справі №908/190/23; ухвалено розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами  без повідомлення учасників справи.   

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5  статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
30.09.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю “Бест Лізинг” (лізингодавець, позивач) та Фермерським господарством “ЛАІР” (лізингоодержувач, відповідач) укладено договір фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 5.1, 5.3, 5.4, 5.5, 5.6 договору, предметом лізингу є трактор колісний New Holland загальною вартістю 2616082,88 грн. Строк лізингу погоджено у 50 місяців. Максимальний термін передачі – 30.10.2020. Місце передачі – Запорізька область, с. Шевченківське, вул. Космонавтів, буд. 10. Мінімальний строк для дострокового придбання – 13 місяців. Гранична дата сплати авансового лізингового платежу – 01.10.2020. 
В розділах 3, 8 договору вказано, що продавцем предмету лізингу (не є стороною договору) є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК «Астерра»».
Лізингоодержувач здійснює платежі згідно з додатком "Графік сплати лізингових платежів" та інших умов договору та чинного законодавства.
Додатком до договору фінансового лізингу є Графік сплати лізингових платежів, в якому погоджено авансовий лізинговий платіж у розмірі 1257519,78 грн. та 50 лізингових періодів, загалом на суму 4996457,14 грн. 
В додатку "Загальні умови договору" до договору фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С (далі  загальні умови договору) сторони узгодили загальні умови договору, які не обмежують та доповнюють договір.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 загальних умов договору лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені в додатку "Специфікація", а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно умов цього договору (за виключенням випадків, передбачених договором та/або законодавством). Найменування фінансової операції: фінансовий лізинг.
Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу зазначених в додатку "Графік сплати лізингових платежів" до договору (далі - графік) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту лізингу, але в будь-якому випадку не може бути меншим одного року.
Згідно з підпунктом 2.1.7.1 пункту 2.1 загальних умов договору числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання акту. (Наприклад: дата підписання сторонами акту 25 липня 2018. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 14 серпня 2018. Наступні чергові лізингової платежів - кожного 14 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). В разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.
У підпунктах 2.1.6, 2.1.8 пункту 2.1 загальних умов договору зазначено, що період лізингу - це період строку лізингу, який дорівнює 1 (одному) місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання акту. Акт - акт приймання-передачі об`єкта лізингу в лізинг.
Пунктами 2.2, 2.4 загальних умов договору встановлено, що усі платежі за договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати, в національній валюті України (гривні) відповідно до графіку та загальних умов, а також інших положень цього договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в п.2.5, 2.6 загальних умов); винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг предмет лізингу з врахуванням коригування, вказаного у п.2.7. - 2.9., 3.5 загальних умов (далі - винагорода). При цьому сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим договором не містять покупної ціни, передбаченої цим договором і, у сукупності, є платою за користування предметом лізингу.
Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий день (вихідний, святковий або ін.) день лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому ін.) дню.
Також, з метою забезпечення виконання відповідачем-1 зобов`язань за договором фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С від 30.09.2020 позивачем укладено з відповдіачем-2 договір поруки від 30.09.2020 №200930-7/П, за умовами якого ОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором (ТОВ «Бест Лізинг») за виконання боржником (ФГ «Лаір») усіх грошових зобов`язань за контрактом в повному обсязі, а саме: -сплату кредитору лізингових платежів у встановлені контрактом строки. Розмір лізингових платежів відповідно до умов контракту може бути змінений (збільшений); - сплату кредитору санкцій (неустойки, штрафів, пені, інших санкцій), процентів річних, збитків та усіх інших витрат та виплат, оплата яких покладається на боржника у відповідності до положень контракту та/або чинного законодавства України. 

Позивач належним чином виконав свої зобов`язання та передав в користування відповідачу об`єкт лізингу на підставі підписаного 30.09.2020 сторонами акту прийому-передачі майна. 
З огляду на положення підпункту 2.1.7.1 пункту 2.1 загальних умов договору, лізингоодержувач зобов`язаний був сплачувати чергові лізингові платежі 20 числа кожного місяця  в розмірі, визначеному в "Графіку сплати лізингових платежів". Строк оплати за період лізингу №1 до 20.10.2020 включно, за період лізингу №2  до 20.11.2020 включно, №3- 20.12.2020 включно і т.д.).
В порушення умов договору, відповідач-1 не сплатив лізингові платежі згідно погодженого графіку, внаслідок чого утворилася заборгованість:
- у розмірі 38260,67 грн. з 18.03.2022 (застосовується п. 2.4 Загальних умов договору лізингу, оскільки 20.3.2022 – вихідний день, 18-й період лізингу);
- у розмірі 40522,77 грн. з 20.4.2022 (19-й період лізингу);
- у розмірі 39391,72 грн. з 20.05.2022 (20-й період лізингу).
Отже, сума заборгованості становить 118175,16 грн. 
У травні 2022 року на адресу відповідача направлене повідомлення позивача №1598 від 25.05.2022 про розірвання (відмову) від договору №200930-4/ФЛ-Ю-С відповідно до пункту 6.6 загальних умов договору та повернення лізингодавцю в строк до 28.06.2022 предмету лізингу.
Вимога позивача залишена відповідачем-1 без відповіді та задоволення.
За прострочення сплати лізингових платежів позивач нарахував відповідачу-1:
- на підставі п. 7.1.1 Загальних умов договору фінансового лізингу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 19.03.2022 по 09.01.2023 в сумі 38605,03 грн.;
- на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України проценти річних в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 19.03.2022 по 09.01.2023 в сумі 38605,03 грн;
- на суму прострочених лізингових платежів інфляційні втрати за період з квітня по листопад 2022 року в сумі 15982,68 грн.;
- на підставі п. 7.1.3 Загальних умов договору фінансового лізингу штраф за неподання відповідачем-1 відомостей про стан та місцезнаходження майна в розмірі 1% від визначеної в договорі вартості предмета лізингу (3139299,45 грн.), що склало 31392,99 грн.
Несплата відповідачами зазначених сум і стало підставою звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду. 

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з обставин неналежного виконання відповідачем-1 умов договору фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С в частині повної та своєчасної оплати лізингових платежів  та наявність заборгованості у сумі 118175,16 грн. 
Судом встановлено, що пеня і штраф нараховані відповідно до умов договору, а відсотки річних та інфляційні втрати на підставі  ст. 625 ЦК України  та умов договору, їх розрахунок є арифметично правильним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Предметом доказування у справі є факт укладення договору фінансового лізингу, поруки, належне/неналежне виконання умов договору сторонами, наявність/відсутність підстав для застосування майнової відповідальності у вигляді неустойки (штрафу і пені), наявність/відсутність підстав для нарахування сум, передбачених ст.625 ЦК України та правильність відповідних розрахунків. 
Частина перша  статті 509 ЦК України  визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1ст. 526  ЦК України).
Статтею 525 Цивільного кодексу України  передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За положеннями  статті 599 ЦК України  зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до  ст. 806 ЦК України  за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
За положеннями  ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг"  фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої  статті 5 цього Закону.
Враховуючи умови договору, строк оплати лізингових платежів в розмірі 118175,16 є таким, що настав.
Обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 118175,16 грн. підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача в цій частині.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (ст.ст.  610,  611 ЦК України).
Статтею 546 ЦК України  встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами  статті 549 ЦК України  є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 загальних умов договору за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів, передбачених даним договором та/або чинним законодавством України - лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані цим лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування такої пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.
За прострочення сплати лізингових платежів позивач нарахував на підставі п. 7.1.1 Загальних умов договору фінансового лізингу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 19.03.2022 по 09.01.2023 в сумі 38605,03 грн.
Стаття 625 Цивільного кодексу України  встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 2.7 загальних умов договору визначено, що у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі  ст. 625 Цивільного кодексу України  лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати проценти річних, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.
Позивач нарахував та заявив до стягнення проценти річних за період з 19.03.2022 по 09.01.2023 в сумі 38605,03 грн. та інфляційні втрати за період з квітня по листопад 2022 року в сумі 15982,68 грн.
Також, за умовами п. 5.2.1 Загальних умов договору фінансового лізингу лізингоодержувач зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) про стан та адресу базування предмета лізингу шляхом направлення лізингодавцю звіту у формі, встановленої додатком “довідка” до договору.  
Пунктом 7.1.3 Загальних умов договору фінансового лізингу передбачено за порушення умов п. 5.2 загальних умов договірну санкцію (штраф) у розмірі 1% остаточної вартості предмета лізингу за кожен випадок зазначених порушень. Сторони погодили, що даний штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості предмета лізингу) протягом строку дії договору та для зручності сторін визначається як 1% від розміру остаточної загальної вартості предмета лізингу. 
Відповідач-1 не надав доказів виконання умовам п. 5.2.1 Загальних умов договору фінансового лізингу.
На підставі п. 7.1.3 Загальних умов договору фінансового лізингу позивачем нараховано штраф за неподання відповідачем-1 відомостей про стан та місцезнаходження майна в розмірі 1% від визначеної в договорі вартості предмета лізингу (3139299,45 грн.), що склало 31392,99 грн.
В апеляційній скарзі не наведено заперечень щодо правильності розрахунків зазначених нарахувань.
З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення пені, штрафу, відсотків річних та інфляційних втрат у заявлених сумах правильно задоволено судом першої інстанції.
З метою забезпечення виконання відповідачем-1 зобов`язань за договором фінансового лізингу №200930-4/ФЛ-Ю-С від 30.09.2020 позивачем укладено з відповдіачем-2 договір поруки від 30.09.2020 №200930-7/П.
Відповідно частинам 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги про настання форс-мажорних обставин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").
Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до ст. 14 ЗУ “Про торгово-промислові палати в Україні” здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.
Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Також згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Отже, виходячи з наведених норм, наявність форс-мажорних обставин є підставою для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від обов`язку виконання основного зобов`язання. 
В той же час, пред`явлені позивачем до стягнення лізингові платежі є основним зобов`язанням відповідача-1 за договором фінансового лізингу перед позивачем, а нараховані проценти річних та інфляційні втрати є компенсацією втрат позивача від знецінення грошових коштів за період прострочення. 
Враховуючи викладене, посилання заявника апеляційної скарги на настання форс-мажорних обставин не звільняє Відповідача від обов`язку повернути предмет лізингу.
Статтею 8 договору передбачено, що у випадку настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), в тому числі і війни, Сторони звільняються виключно від відповідальності за затримку виконання зобов`язань або невиконання своїх обов`язків за Договором.
Пунктом 8.3 статті 8 договору передбачений механізм врегулювання дій Сторін у випадку виникнення обставин непереборної сили, а саме: “Якщо обставини, вказані в пункті 8.1. Загальних умов, продовжують діяти впродовж 30 (тридцяти) календарних днів з часу їх виникнення, то Сторони повинні провести переговори, щоб обговорити заходи, яких слід вжити. У випадку, якщо протягом наступних 10 (десяти) календарних днів Сторони не зможуть домовитися, то Лізингодавець може прийняти рішення про вилучення Предмету лізингу, а Лізингоодержувач зобов`язаний повернути Предмет лізингу Лізингодавцю протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту прийняття такого рішення, при цьому усі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають”.
Пунктом 8.2. статті 8 договору передбачено, що сторони зобов`язані письмово, не пізніше 10 (десяти) діб з моменту настання обставин непереборної сили, повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є виключно офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України.
Листом від 28.02.2022 Торгово-Промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини, зокрема, військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента № 64/2022 від 28.02.2022 "Про ведення воєнного стану".
Загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, яким з 24.02.2022 засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) на всій території України, не є належним і допустимим доказом наявності підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання за договором, оскільки згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) шляхом видачі сертифіката про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Отже, відкритий лист ТПП України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, на який посилається Скаржник, адресований всім кого це стосується. Це означає, що кожному, кого це стосується, слід доводити причинний зв`язок між війною і неможливістю виконати свої (в т.ч. й грошові) зобов`язання у кожному конкретному випадку. Адже обставини для суб`єктів господарювання суттєво різняться в залежності від того де знаходиться їх виробництво: на лінії фронту, на тимчасово окупованих територіях, чи в тилу.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Крім того, за Договором фінансового лізингу № 200930-4/ФЛ-Ю-С від 30.09.2020 відповідач користувався на свій розсуд предметом лізингу, умови належного зберігання і експлуатації предмету Лізингу залежать цілком від відповідальності і волевиявлення відповідача, який ним володіє.
За пунктом 3.4. загальних умов Договору лізингу, з моменту передачі предмета лізингу за Актом приймання-передачі до відповідача перейшли всі ризики, пов`язані з користуванням та володінням предмету лізингу.
І при настанні обставин, які почали свідчити про ризик втрати чи пошкодження предмету лізингу, відповідач, як лізингоодержувач мав вжити всіх можливих способів для забезпечення його належного збереження.
Слід зазначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що Відповідач не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами. Відповідач не надав жодних доказів того, що підприємство не може продовжувати діяльність, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, відсутність грошових коштів на рахунках для виконання зобов`язань за договором і т.д.
Таким чином, допустимих доказів, які б підтверджували, що введення воєнного стану є форс-мажорними обставини саме у випадку, що стосується виконання умов договору щодо своєчасної оплати платежів, відповідач не надав.
Відповідачем не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку між війною та невиконанням зобов`язань відповідачем.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому колегія суддів відхиляє доводи відповідача - як не доведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -    
ПОСТАНОВИВ:
         Апеляційну скаргу  Фермерського господарства “ЛАІР” на рішення господарського суду Запорізької області від 17.07.2023 у справі №908/190/23- залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 17.07.2023 у справі №908/190/23 - залишити без змін.
Судові витрати Фермерського господарства “ЛАІР” за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено та підписано 15.12.2023.

Головуючий суддя                                                                       О.Г. Іванов

Суддя                                                                                          Т.А. Верхогляд

Суддя                                                                                                          Ю.Б. Парусніков