ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 грудня 2023 р.	Справа № 577/4964/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Токар А.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської митниці на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10.10.2023, головуючий суддя І інстанції: Потій Н.В., вул. Садова, 8, м. Конотоп, Конотопський, Сумська, 41600, по справі № 577/4964/23
          за позовом        ОСОБА_1  
          до         Полтавської митниці                
          про скасування постанови про порушення митних правил,
ВСТАНОВИВ:
07 вересня 2023 року ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Конотопського міськрайонного суду Сумської області з адміністративним позовом Полтавської митниці (надалі також відповідач, апелянт, митний орган), у якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову Полтавської митниці у справі про порушення митних правил №0057/80600/21 від 22.03.2022, відносно позивача за ч. 4 ст. 469 Митного кодексу України (надалі - МК України), а провадження у справі закрити.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано постанову про порушення митних правил №0057/80600/21 від 22.03.2022, відносно ОСОБА_1 про накладення на нього адміністративного стягнення за ч.4 ст. 469 МК України, а провадження у справі закрито.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Полтавська митниця подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт стверджує, що спірна постанова винесена в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з п.2 ч.1 ст. 93 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту. Вважає, що факт митного оформлення ОСОБА_2 вищевказаного транспортного засобу згідно митної декларації від 23.09.2021 ІМ 40 АА № UА806020/2021/002871 є доказом, що даний автомобіль у будь-якому разі був переданий ОСОБА_1 у користування або розпорядження іншій особі, яка безпосередньо не поміщувала його у митний режим транзит. Тобто станом на 23.09.2021 (дата здійснення митного оформлення автомобіля митною декларацією типу ІМ 40 АА № UА806020/2021/002871) гр. ОСОБА_2 мав можливість як юридично так і фактично користуватись та розпоряджатись зазначеним транспортним засобом. Саме ОСОБА_1 є особою, відповідальною за дотримання митного режиму транзит під час перебування даного автомобіля на митній території України. На думку відповідача, дата здійснення позивачем ввезення 25.05.2018 на митну територію автомобіля «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , країна реєстрації Литва», не може бути перешкодою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 469 МК України, оскільки даний факт визначає лише дату ввезення даного транспортного засобу в митному режимі «транзит» і зазначена обставина не стосується здійснення позивачем порушення, передбаченого частиною 4 статті 469 цього Кодекс. Апелянт свою позицію обґрунтовував посиланням на ухвалу Верховного Суду від 31.10.22 по справі № 607/4181/22. Вказує також на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом покликаючись на наявність у митного органу повідомлення про вручення поштового відправлення з зазначенням про особисте вручення позивачеві спірної постанови 20.04.2022.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорено сторонами.
04.11.2021 Полтавською митницею відносно ОСОБА_1 складено протокол №0057/80600/21 про порушення митних правил за ознаками правопорушення, передбаченого ч.4 ст.469 МК України, згідно якого 23.09.2021 до відділу митного оформлення митного поста «Полтава» Полтавської митниці за митною декларацією типа ІМ 40 АА МД №UA806020/2021/002871 ОСОБА_2 , на підставі положень Закону України від 15.04.2021 №1403-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України щодо тимчасового спрощення митного оформлення транспортних засобів, ввезених на митну територію України», поданий до митного оформлення транспортний засіб марки «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 країна реєстрації Литва. Під час здійснення перевірки даних стосовно законності ввезення та знаходження на митній території України вищевказаного транспортного засобу із застосуванням інформації, яка в журналі обліку транспортних засобів «Облік транспортних засобів в пунктах пропуску для автомобільного сполучення» Єдиної автоматизованої системи Держмитслужби України встановлено, що 25.05.2018 в зоні діяльності Чернігівської митниці ДФС в режимі «транзит» ОСОБА_1 ввіз на митну територію України легковий автомобіль марки «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 країна реєстрації Литва. Таким чином, ОСОБА_1 , транспортний засіб марки «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 країна реєстрації Литва, який ним ввезено на митну територію України, було передано у володіння, користування або розпорядження іншій особі, яка безпосередньо не поміщувала його у митний режим контроль (а.с.55 на звороті – а.с. 56).
У постанові Полтавської митниці №0057/80600/21 від 22.03.2022 у справі про порушення митних правил, викладено зміст протоколу №0057/80600/21 про порушення митних правил, а також зазначено, що ОСОБА_1 транспортний засіб марки «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 країна реєстрації Литва, що був ним поміщений 25.05.2018 у митний режим «транзит», було передано у володіння, користування або розпорядження іншій особі, яка безпосередньо не поміщувала його у митний режим транзит, чим вчи нив порушення митних правил, передбачене ч. 4 ст. 469 МК України. За вказаним фактом ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 469 МК України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 34000 грн. (а.с.3-4).
Відповідно до даних диспетчера ЗМК та пасажирського пункту пропуску 25.05.2018 о 19:33 год на пункті пропуску UA102040 ОСОБА_1 , мешк. АДРЕСА_1 , в режимі «транзит», ввіз на митну територію України легковий автомобіль марки «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 країна реєстрації Литва (а.с.53).
Відповідачем надано копію договору Transporto priemones mrkimo-pardavino sutartfs 27/08/2021, який не містить перекладу (а.с.55).
Позивач не погодившись з постановою Полтавської митниці у справі про порушення митних правил №0057/80600/21 від 22.03.2022, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки транспортний засіб «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , країна реєстрації Литва», зі слів позивача (про що зазначено в протоколі, на підставі якого винесено постанову), був переданий позивачем іншій особі через три місяця після ввезення на митну територію України, яке мало місце 25 травня 2018 року, тобто до введення в дію норми ч. 4 ст. 469 МК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ч. 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 7 КУпАП України визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Процес притягнення до адміністративної відповідальності передбачає дотримання прав особи, яку притягують до такої відповідальності.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 486 МК України щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил згідно зі ст. 489 МК України зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 530 МК України, перевірка законності та обґрунтованості постанови у справі про порушення митних правил судом здійснюється у порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України
Транзитний митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності (ст. 90  МК України).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 325 МК України користування та розпорядження товарами, транспортними засобами комерційного призначення, які перебувають під митним контролем, забороняються, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України.
Пунктом 7 розділу I Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» від 8 листопада 2018 року № 2612-VIII (надалі – Закон № 2612-VIII), до ст. 469 МК України було внесено зміни, а саме - назву статті викладено в такій редакції: «Стаття 469. Неправомірні операції з товарами, митне оформлення яких не закінчено, або з товарами, що перебувають на тимчасовому зберіганні під митним контролем, або з транспортними засобами особистого користування, тимчасово ввезеними на митну територію України чи поміщеними у митний режим транзиту» та доповнено новою частиною четвертою такого змісту: «Передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».
Згідно з п. 1 розділу IІ Закону № 2612-VIII, з урахуванням Закону № 2725-VIII від 16.05.2019, він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 7 і 8 розділу I та підпункту 1 пункту 2 розділу II цього Закону, які набирають чинності через 270 днів з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.
Тобто, п. 7 розділу I Закону № 2612-VIII набрав чинності 22 серпня 2019 року.
Під час судового розгляду встановлено, що позивач ввіз 25.05.2018 автомобіль марки «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 країна реєстрації Литва на митну територію України в зоні діяльності Чернігівської митниці ДФС в митному режимі «Транзит» та впродовж трьох місяців передав даний автомобіль гр. ОСОБА_2 .  Через три місяці, на прохання власника авто, погодився підписати акт прийому-передачі даного автомобіля. Повідомив, що даний т/з знаходиться в м. Полтава у власника Миколи прізвище якого не пам`ятає, документи щодо передачі автомобіля в нього відсутні (Протокол опитування - а.с.57-58).
Інших відомостей про момент порушення митних правил та допустимих доказів на підтвердження передачі ввезеного автомобіля (наприклад акту-передачі) відповідачем не надано та під час судового розгляду не встановлено.
Відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Особа не може бути притягнута до відповідальності за вчинення дій, які на той момент не становили складу адміністративного правопорушення внаслідок відсутності норми права, яка встановлювала міру відповідальності за відповідні дії, про що вірно вказував позивач.
Враховуючи те, що позивачем  транспортний засіб було ввезено на митну територію України та передано іншій особі  у 2018 році, а також те, що  порушення митних правил, передбачене ч. 4 ст. 469 МК України, не є триваючим правопорушенням, адже є вчиненим у момент передачі транспортного засобу іншій особі, колегія суддів  вважає вірними висновки суду першої інстанції, що притягнення позивача до відповідальності за ч. 4 ст. 469 МК України суперечитиме ч. 2 ст. 58 Конституції України, оскільки такі дії позивача були визнані  порушенням митних правил після їх вчинення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи, що саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок доказування правомірності постанови про порушення митних правил, у тому числі у частині застосування ч. 4 ст. 469 МК України з урахуванням обмежень, встановлених ст. 58 Конституції України,  але останній такого обов`язку не виконав та не надав доказів передачі позивачем на користь гр. ОСОБА_2 транспортного засобу «VW PASSAT, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , країна реєстрації Литва» після 22 серпня 2019 року , то колегія суддів  прийшла до висновку про відсутність підстав визнання правомірним притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 469 МК України.
Колегія суддів також вважає помилковими посилання апелянта на ухвалу Верховного Суду від 31.10.2022 у справі № 607/4181/22 з таких підстав.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз вказаної норми свідчить, що врахуванню підлягають висновки Верховного Суду лише щодо застосування конкретних норм права, викладені виключно у його постановах.
Так, з ухвали від 31.10.2022 у справі № 607/4181/22 вбачається, що Верховний Суд відмовив позивачеві у відкритті касаційного провадження по справі з підстав, визначених ч. 3 ст. 272 КАС України, оскільки судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Вказане свідчить, що Верховний Суд не переглядав по суті постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2022 і не давав їй жодної оцінки, як і не формував жодної правової позиції з питання застосування норм чинного законодавства у подібних правовідносинах.
Посилання апелянта на те, що факт митного оформлення громадянином   ОСОБА_3 вище зазначеного транспортного засобу, згідно митної декларації ІМ40 АА №UA806020/2021/002871 є доказом, що даний автомобіль був переданий ОСОБА_1 у користування або розпорядження іншій особі, яка безпосередньо не поміщувала його у митний режим транзит, колегія суддів вважає слушними, але таким, що не є доказом саме передачі автомобіля ОСОБА_1 після набрання  чинності ч. 4 ст. 469 МК України, якою передбачена відповідальність за вчинення таких дій.
Також колегія суддів вважає безпідставним посилання митного органу на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом та зазначає.
Апелянт стверджує, що спірна постанова була отримана позивачем засобами поштового зв`язку 20.04.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Так, матеріали справи містять повідомлення про вручення поштового відправлення, на яке посилається апелянт (а.с. 59).
У цьому повідомленні міститься позначки про особисте вручення поштового відправлення 20.04.2022, проте таке повідомлення містить лише підпис працівника поштового зв`язку, натомість підпис позивача, або особи яка отримала це поштове відправлення, на вказаному повідомленні відсутній.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що вказані обставини не дають суду підстав для висновку про належне вручення позивачеві спірної постанови №0057/80600/21 від 22.03.2022 та, відповідно, початку відліку строку звернення до суду з цим позовом саме з 20.04.2022.
Враховуючи вище зазначені обставини справи та  положення правових норм, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Полтавської митниці залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області  від 02 лютого 2023 року по справі № 577/4964/23 залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	А.О. Бегунц    З.О. Кононенко