ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7293/23 Справа № 208/7321/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сушкова  Л.І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро
       Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого – Барильської А.П., 
       суддів: Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Солома”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю ''Верхівцевський олійноекстракційний завод''
       на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Солома” про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди,-     

ВСТАНОВИЛА: 
       У грудні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Солома” (далі — ТОВ “Солома”), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'', про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року він працював у ТОВ "Солома" на посаді пресувальника-формувальника харчової продукції. Наказом відповідача він був звільнений за угодою сторін за п. 1 ст.36 КЗпП. При цьому, копія наказу про звільнення йому не була надана та при звільненні відповідачем не була виплачена заробітна плата за період з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року у розмірі 7794,75 грн. Фактично, за неповних два місяця роботи, йому жодного разу не виплачувалась заробітна плата. Зазначав, що внаслідок порушення відповідачем його законних прав, а саме невиплати заробітної плати, тобто порушення його конституційного права на оплату працю, позивач зазнав моральних страждань, внаслідок чого було порушено звичний для нього уклад життя, він не має змоги купувати продукти харчування, сплачувати за комунальні послуги та нести витрати на себе та членів сім`ї. Внаслідок зазначених дій відповідача погіршилось здоров`я позивача, загострились хронічні хвороби та постійно підіймається артеріальний тиск, позивач не має змоги оплатити лікування дружини-інваліда другої групи, яка знаходяться на його повному утриманні, а також це завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду та адвоката за захистом свого порушеного права, він зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду.
       22 лютого 2023 року, позивачем було подано заяву про зміну предмету позову та уточнення вимог, з врахуванням якої, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «Солома» на його користь суму у розмірі 222482, 67 грн а саме: нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року в сумі 7794,75 грн; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 2133,92 грн; моральну шкоду в розмірі 10000 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19 жовтня 2020 року по 20 лютого 2023 року в сумі 201247,20 грн, а при його не проведенні до розгляду справи - по день постановлення рішення; компенсацію за три календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки в розмірі 1306,80 грн, а також покласти на відповідача всі судові витрати у справі, зокрема, у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
       Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Солома» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року, включно, у розмірі 7794,75 грн з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 2133,92 грн; компенсацію за три календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки, в розмірі 1306,80 грн; 201247,20 грн, в рахунок стягнення середнього заробітку, за час затримки розрахунку згідно до ст.117 КЗпП України; 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання стосовно судового збору.
       В апеляційній скарзі ТОВ “Солома”, правонаступником якого є ТОВ ''Верхівцевський олійноекстракційний завод''. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір середнього заробітку є неспівмірний шкоді, зокрема сумі невиплаченої заробітної плати. Вказували, що позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку на звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та судом першої інстанції безпідставно поновлено цей строк шляхом зазначення у рішенні про визнання їх бездіяльності умисною та такою, що перешкоджала позивачеві з поважних причин звернутися з вимогами про стягнення середнього заробітку до суду, що є підставою для поновлення позивачеві строків для звернення до суду, з зазначеними позовними вимогами. Зазначали, що з позовної заяви не вбачається які самі моральні страждання понесено позивачем та у зв`язку з чим він не звертався до підприємства та до суду більш ніж 2 роки для відшкодування моральної шкоди.
       18 вересня 2023 року ОСОБА_1 надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу — без задоволення. Вказував, що відповідно до ст.117 КзпП України непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. 
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, та ціна позову 222 482, 67 грн, не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачаєхться, що ОСОБА_1 , з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року працював у ТОВ "Солома" на посаді пресувальника-формувальника харчової продукції.
        Наказом від 19 жовтня 2020 року №264-К ОСОБА_1 був звільнений за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КзпП.
        При цьому, позивачеві не була виплачена заробітна плата, за період з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року, у розмірі 7794,75 грн, що не заперечується відповідачем.
       На день звернення позивача до суду з цією позовною заявою, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена як і інші компенсаційні виплати.
       Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 ЦПК України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, та до стягнення з відповідача підлягає заборгованість по заробітній платі за період з 02 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року, включно, у розмірі 7 94,75 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати; компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 2133,92 грн; компенсація за три календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки, в розмірі 1306,80 грн; 201247, 20 грн. в рахунок стягнення середнього заробітку, за час затримки розрахунку згідно до ст.117 КЗпП України; 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, втім не погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача 201247,20 грн, в рахунок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку згідно до ст.117 КЗпП України, у зв`язку з наступним.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
       Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
       Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. 
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
       У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
       Позов у даній справі було подано до суду у грудні 2022 року. Позивач звільенений 19 жовтня 2020 року
       Приписи статті 117 КЗпП України у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком.
       При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.
       Отже, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року.
       Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
       Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
       Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
       Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку.
       Відповідач у своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що розмір середнього заробітку є неспівмірним шкоді фактично спричиненої позивачу, зокрема сумі невиплаченої заробітної плати. 
       З врахуванням вказаних доводів колегія суддів доходить наступних висновків. 
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
       Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року, у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
       Судом першої інстанції встановлено, що позивачем доведено факт того, що мало місцем порушення законодавства про працю, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, з чим погоджується колегія суддів.
       Суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. Проте не вірно визначив суму що підлягає до стягнення.
       Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
       Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
       Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
       Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
       Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
       Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
       З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
       Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
       З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
       Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
       Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
       Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
       Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ТОВ "Солома" на користь ОСОБА_1 апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.
       Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем на час звільнення становила 7794,75 грн.
       Судом першої інстанції визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 жовтня 2020 року по 20 лютого 2023 року в сумі 201247,20 грн (3696 робочих годин за спірний період х 54,45 грн середньогодинна заробітна плата позивача), що значно перевищує суму заборгованості по заробітній платі яка становить 7794,75 грн та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак апеляційний суд вважає можливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ТОВ "Солома" на користь ОСОБА_1 та визначає такий в розмірі 10000 грн, вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.
       Отже, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 210 000 грн.
       Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), а також висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 542/656/16-ц (провадження № 61-21050св19, від 24 лютого 2021 року у справі № 592/3597/20 (провадження № 61-15108св20), від 03 березня 2021 року у справі № 279/6777/19 (провадження № 61-9918св20), від 24 березня 2021 року у справі 359/8379/17 (провадження № 61-13585св20) та від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20).
       Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача про безпідставність поновлення судом першої інстанції строку на звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
       Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року КЗпП України доповнено Главою XIX Прикінцеві положення, відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
       Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» по всій території України на період з 12 березня по 03 квітня 2020 року було запроваджено карантин. Дія карантину подовжувалася рядом Постанов Кабінету Міністрів України. 
       Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України було встановлено карантин.
       Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. 
       З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено наказом від 19 жовтня 2020 року №264-К, даних стосовно отримання ним копії наказу про звільнення матеріали справи не містять, позивач наголошує на тому що він його не отримував, більш того копія наказу навіть не була надана на адвокатський запит, позивач звернувся до суду з даним позовом у грудні 2022 року, уточнивши його 22 лютого 2023 року, тобто в період дії карантину. 
       Таким чином, строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору позивачем не пропущено, оскільки визначений ст. 233 КЗпП України строк був продовжений на строк дії карантину.
       Відповідно до ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 
Враховуючи викладені вище обставини, встановивши факт порушення трудових прав позивача стосовно своєчасної виплати усіх сум при звільненні, що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця, зважаючи на характер і тривалість моральних переживань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
       З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги з позивача ОСОБА_1 на користь ТОВ ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'' слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 718,65 грн..
       Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Солома”, найменування якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'' задовольнити частково. 
       Заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року змінити в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Солома” на користь ОСОБА_1 201247,20 грн в рахунок стягнення середнього заробітку, за час затримки розрахунку згідно до ст.117 КЗпП України, зменшивши його до 10 000 грн. 
       В іншій частині заочне рішення залишити без змін. 
       Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'' судовий збір у розмірі 2718,65 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

       Головуючий:                                                         А.П. Барильська 

       Судді:                                                                 Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                                Ж.І. Максюта