Головуючий у І інстанції Гончарук В.П.
Провадження №22-ц/824/378/2023                                                                  Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
     05 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
 головуючого судді:        Матвієнко Ю.О., 
 суддів:                              Мельника Я.С., Гуля В.В.,
           при секретарі:                  Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, що була придбана за особисті кошти під час перебування у шлюбі,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 та просив про його задоволення, посилаючись на те, що з 01 грудня 2001 року по 02 квітня 2021 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у 2002 році позивач проінвестував за рахунок особистих накопичених коштів, зароблених під час довготермінового закордонного відрядження в період з 07.07.1998 року по 14.07.2001 року купівлю квартири площею 83,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується довідкою за № 52311/7-920-573 від 12 липня 2001 року, виданою Посольством України у Японії, згідно якої доходи позивача за період з 07.07.1998 по 14.07.2001 року склали 85 270,00 дол. США.
Всупереч існуючим домовленостям, інвестиційний договір та в подальшому право власності, відповідач оформила на себе та після розірвання шлюбу відмовляється переоформлювати право власності на позивача.
Таким чином, коли позивач пішов на пенсію у 2021 році і його доходи суттєво зменшились, відповідач ОСОБА_2 з власної ініціативи розірвала шлюб і погрожує викинути позивача на вулицю, мотивуючи це тим, що квартира належить виключно їй, а позивач не має на неї жодних прав.
За твердженням позивача відповідач, починаючи з переїзду до Києва у 1996 році, фактично перебувала на його повному матеріальному утриманні, оскільки вона практично не працювала та не мала жодних доходів і накопичень, які б надали їй можливість придбати або проінвестувати кошти для придбання квартири у м. Києві. Зокрема, з 2001 по 2007 рік ОСОБА_2 навчалася на контракті у Київському медичному університеті, а у 2007-2009 роках на контракті в інтернатурі у Національному медичному університеті ім. О.Богомольця, і саме позивач, як чоловік, оплачував із своєї заробітної плати її навчання та повністю утримував її.
Враховуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги те, що квартира АДРЕСА_2 придбана за особисті кошти позивача, дана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя, у зв`язку із чим позивач просив суд визнати за ним право особистої власності на дану квартиру.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Обгрунтовуючи вимоги скарги, позивач посилався на те, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків про обсяг спільного нажитого майна подружжя та при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки враховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано 05 лютого 2002 року, тобто свідоцтво про право власності ОСОБА_2 отримала на момент перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. 
При цьому судом першої інстанції не було враховано джерело походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, не прийнято до уваги те, що позивачем було надано докази наявності у нього суми, яку в подальшому було використано відповідачем для придбання  квартири. Вказав, що матеріали справи не містять доказів наявності будь-яких доходів відповідача та доказів наявності у неї грошових коштів, за рахунок яких було здійснено інвестування спірного майна. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_2 проти доводів  скарги заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просила апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу. 
Інші учасники процесу, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірвано 05 жовтня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (том 1, а.с.157).
Шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено 01 грудня 2001 року (том 1, а.с.100).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_4 (том 1, а.с.99), а ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_5 (том 1, а.с.101).
Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2001 року між АТ ХК «Київміськбуд» в особі АКБ «Аркада» та ОСОБА_6 було укладено інвестиційний контракт № 25607 (про інвестування у житлове будівництво), відповідно до умов якого  відповідачем були проінвестовані кошти в будівництво квартири АДРЕСА_3 , загальна площа 83,30 кв.м. (том 1, а.с.68-72).
12 червня 2001 року та 18 липня 2001 року, відповідно до приходних касових ордерів від імені ОСОБА_6 на рахунок АКБ «Аркада» були внесені кошти на інвестування житлового та нежитлового будівництва у довірчому управлінні (том 1, а.с.78).
14 січня 2002 року було складено акт прийому-передачі квартири інвестору квартири АДРЕСА_4 .
05 лютого 2002 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч.2, 3 ст. 13 КЗпШС, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.
Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
Статтею 22 КЗпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Як убачається з матеріалів справи, спірне майно було проінвестовано відповідно до договору відповідачем до укладення шлюбу з позивачем, який на момент укладання вказаного вище інвестиційного договору перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. При цьому право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем у лютому 2002 року, вже під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
За редакцією ст. 28 КЗпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 набута відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, тобто на дану квартиру поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно. При цьому, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечувала тієї обставини, що дана квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки була набута у власність за час зареєстрованого шлюбу сторін. Позивач же не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки ним не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що отримані ним в якості заробітної плати кошти у розмірі 85 270,00 дол. США були вкладені у інвестування квартири АДРЕСА_2 , що було здійснено відповідачем 12 червня 2001 року та 18 липня 2001 року, до реєстрації  між сторонами шлюбу. При цьому апеляційний суд зауважує на тому, що позивач на момент інвестування відповідачем коштів у спірну квартиру перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, та бере до уваги те, що відповідач, всупереч доводів позивача, працювала у період часу з 13.08.1992 року по 22.09.1996 року на посаді референта-перекладача у ТОВ «НВФ Елетек ЛТД» та у період з 23.09.1996 року по 01.06.1997 року на посаді секретаря-референта у ТОВ «ВКФ «Агідель Київ», що може свідчити про отримання нею доходу. 
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог про визнання особистою власністю квартири, придбаної за час зареєстрованого шлюбу з відповідачем, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенні його позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від  18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, підстави для скасування рішення відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:     
                    
Судді: