ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7841/23 Справа № 185/8356/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2023 року в цивільній справі номер 185/8356/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, в період часу з 28 квітня 2003 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, а саме у 2008 році сторонами було придбано автомобіль марки ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , право власності було зареєстровано за відповідачем. 02.08.2022 року автомобіль перереєстровано на нового власника. 
Позивачка просила стягнути з відповідача компенсацію половини вартості автомобіля.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію половини вартості проданого автомобіля ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , у сумі 28084,00 грн.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині – відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.06.2023 року по справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають вимогам норм процесуального та матеріального права.
Суд не взяв до уваги під час прийняття свого рішення, що 02.08.2022 року коли було продано автомобіль ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 . реєстраційний номер НОМЕР_2 , позивачка та відповідач проживали разом однією сім`єю, позивачка в судовому засіданні підтвердила, що виписала відповідача лише у грудні 2023 року, докази які підтверджують, що саме відповідач проживав окремо та розпоряджався на власний розсуд вище згаданим автомобілем або коштами, які були отриманні від його продажу відсутні у матеріалах справи.
Продаж вищезгаданого авто відбувалося зі згодою позивачки, коли вони разом проживали, вели спільне господарство та перебували у зареєстрованому шлюбі. У вечорі 02.08.2022 року, відповідач віддав гроші позивачці у будинку, де вони разом проживали. На другий день коли він пішов на роботу гроші за продаж авто перебували у шафі будинку. Після повернення з роботи позивачка відповідача в хату не впустила, та повідомила його, що вона буде звертатися з позовом про розірвання шлюбу між ними. 
Позивачка вигнала відповідача з їхнього будинку до сьогоднішнього часу не віддала йому половину грошових коштів за авто, в добровільному порядку не погоджувалась розподілити спільне майно, також відмовилась віддати відповідачу його особисті речі, тому усі речі та майно подружжя починаючи з укладення між нами шлюбу з 28.04.2003 року по теперішній час залишились у позивачки в будинку.
Позивачка у суді не надала докази, які б свідчили про ринкову оціночну вартість майна згідно з її позивними вимогами на час розгляду цієї справи у суді.
В судовому засіданні не було встановлено, що відповідач здійснив відчуження авто чи використав його на свій розсуд проти волі позивачки, і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав авто, а тому і відсутні підстави щодо компенсації вартості авто, такий автомобіль чи його вартість враховується при поділі лише коли позивачка не була обізнана про продаж авто. 
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційні скарги до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів, зокрема, про поділ майна подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з пунктом 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про оплату додаткових витрат на дитину, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що сторони по справі перебували у шлюбі з 28 квітня 2003 року (а.с. 4).
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.
12.08.2008 року сторонами було придбано автомобіль марки ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується кредитним договором (а.с. 5, 6).
02.08.2022 року автомобіль марки ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , був перереєстрований з відповідача ОСОБА_1 на нового власника (а.с.7-7зв).
Відповідно до п. 3.1. договору купівлі-продажу транспортного засобу №1247/2022/3308937, укладеного 02.08.2022 року ТСЦ МВС 1247 між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вартість автомобіля ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 56168,00 грн (а.с. 45-45зв).
Аналогічна сума доходу відповідача від продажу рухомого майна відображена в відомостях з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 22.11.2022 року (а.с. 46).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у шлюбі з 28 квітня 2003 року.
12.08.2008 року сторонами було придбано автомобіль марки ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.
Відповідно до п. 3.1. договору купівлі-продажу транспортного засобу №1247/2022/3308937, укладеного 02.08.2022 року ТСЦ МВС 1247 між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вартість автомобіля ВАЗ-2107, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 56168,00 грн. 
Аналогічна сума доходу відповідача від продажу рухомого майна відображена в відомостях з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 22.11.2022 року.
Тобто, спірний автомобіль, який вибув з володіння подружжя, перебував у спільній сумісній власності подружжя.
Належних та допустимих доказів на підтвердження передачі грошових коштів позивачці ОСОБА_2 від продажу автомобіля відповідачем ОСОБА_1 суду не надано. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що частки сторін у спільно набутому майні є рівними, оскільки відповідач при продажі транспортного засобу половину вартості автомобіля позивачці не передав, тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути половину дійсної вартості автомобіля у сумі 28084,00 грн.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: