справа № 759/7628/22                              головуючий у суді І інстанції Журибеда О.М.
провадження № 22-ц/824/7409/2023      суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувшив порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,-
В С Т А Н О В И В:
У липні 2022 року позивач ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2., у якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 7 029 грн. 89 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.; в разі необхідності призначити судово-автотоварознавчу експертизу; судові витрати покласти на відповідача.
Позов мотивований тим, що 08.04.2020 року о 12 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Жилянська 9-11 ОСОБА_2., керуючи транспортним засобом «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_1, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2, що призвело до отримання автомобілями механічних пошкоджень, чим порушив п. 13.1 ПДР України. 
З метою встановлення розміру вартості матеріальних збитків, заподіяних внаслідок ДТП, 08.04.2020 року позивач звернувся до ТОВ «ВіДі Автострада», за адресою: Київська область, Софіївська Борщагівка, Велика Кільцева 56. У даному сервісі автомобіль було оглянуто експертом та видано рахунок № Вдис-0016541 від 08.04.2020 року. Згідно з даним рахунком вартість відновлювальних робіт становить 8 856 грн. 15 коп. Після настання страхового випадку 09.08.2020 року позивач звернувся до страхової компанії ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» з повідомленням про ДТП та з заявою на виплату страхового відшкодування. Відповідно до Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2020 року у справі № 752/7185/20 ОСОБА_2. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
 Згідно відповіді ПрАТ «УАСК АСКА» на рахунок ТОВ «ВіДі Автострада» було перерахована сума 1 826 грн. 26 коп. На сьогоднішній день невідшкодованими залишилися 7 029 грн. 89 коп. Оскільки вина відповідача щодо пошкодження транспортного засобу позивача встановлена постановою суду, кошти на ремонт транспортного засобу підтверджені належним чином, страхове відшкодування не в повній мірі покривають витрати, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними збитками у розмірі 7 029 грн. 89 коп. 
Крім того, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп., виходячи з того, що ДТП та її наслідки, які призвели до пошкодження транспортного засобу, порушили нормальні життєві зв'язки і вимагають додаткових матеріальних затрат. Окрім цього, позивач не має можливості користуватися власним автомобілем, чим порушено встановлений ритм життя, обмежились його можливості у задоволенні культурно-побутових потреб, пов'язаних із пересуванням, як особисто так і членів сім'ї. Вказує, що моральні переживання полягають у тому, що відповідальними за заподіяну шкоду особами відмовлено у повному та своєчасному відшкодуванні заподіяних збитків. Також, вважає, що останній на передодні свят був обмежений у звичайній можливості пересуватися власним транспортним засобом та у здійсненні підготовки до прийдешніх свят.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - відмовлено.
 
04.01.2023 року відповідач ОСОБА_2. звернувся до суду з заявою, у якій просив ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення з позивача на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 січня 2023 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп.
08 березня 2023 року, не погодившись із рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року, ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку надіслав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що у практиці Верховного Суду України існував усталений підхід, який цілком справедливо базувався на положеннях частини першої статті 12 та частини другої статті 14 ЦК України, без перетворення права потерпілого на його обов'язок, і полягав в тому, що при завданні шкоди в ДТП потерпілий вільно, на власний розсуд обирав яким чином йому отримати відшкодування: шляхом звернення з вимогою (позовом) до особи, яка завдала шкоди про відшкодування цієї шкоди; шляхом звернення з заявою (позовом) до страховика, в якого застрахована цивільна відповідальність особи, яка завдала шкоди.
Вважає, що підхід, за якого потерпілий повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії, в якої застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди, по-перше, не розрахований на ті випадки, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності. Вважає очевидним, що потерпіла особа в ДТП, навіть стягнувши із такого страховика страхове відшкодування на підставі судового рішення, не отримає реального відшкодування завданої в ДТП шкоди, натомість скасування судового рішення, яким стягнуто шкоду безпосередньо з винної особи, в такому разі призведе до неможливості відновлення прав потерпілого. Переконаний, що підхід, за якого потерплий (кредитор) повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії апріорі спрямований на захист інтересів боржника (особи, яка завдала шкоди), а не потерпілого (кредитора), що суперечить принципу розумності. 
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивача апелянт вважає, що аргументи суду щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди також є необґрунтованими. Звертає увагу апеляційного суду на те, що до даного часу апелянт не має можливості користуватися власним автомобілем, чим порушено встановлений ритм його життя, обмежилась можливість у задоволенні культурно - побутових потреб, пов'язаних с пересуванням, як особисто так і членів сім'ї та близьких родичів. Вказує, що моральні переживання полягають у тому, що відповідальними за заподіяну шкоду особами відмовлено у повному та своєчасному відшкодуванні заподіяних збитків. Апелянт стверджує, що внаслідок пошкодження майна та самого факту ДТП, у позивача виникла роздратованість, постійні переживання та турботи, пов'язані з пошкодженням автомобіля, відмовою у виплаті страхового відшкодування, а також з необхідністю звернення до суду з метою захисту порушених прав та законних інтересів. Протягом тривалого часу у зв'язку з пошкодженням автомобіля позивач не міг вночі спокійно спати. До даного часу автомобіль не відремонтовано. Це все, як зазначає апелянт, спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивач почав до всього нервово відноситися, крім того це був перший і улюблений автомобіль позивача. Від такого стану постраждали крім самого позивача і члени його родини, що призвело до розладу стосунків у родині позивача. Поряд з цим апелянт наголошував на тому, що після ДТП змога виїзду з родиною на вихідних на відпочинок зникла, на тривалий час після ДТП позивачеві та його близьким довелося пересісти на громадський транспорт, що викликало суттєві незручності у пересуванні, багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, позивачеві довелося відкласти, а від деяких з них він взагалі змушений був відмовитись, що спричинило проблеми з роботою. Розмір душевних страждань позивач оцінює у 5 000 гривень. 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1. на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 січня 2023 року відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
05 травня 2023 року, не погодившись із додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року, ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку надіслав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що додаткове рішення суду є несправедливим щодо позивача, як потерпілого у ДТП. 
Вказує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не зміг скористатися правом про залучення співвідповідача - страховика, так як не знав та не міг знати та був позбавлений цього права.
Просить залучити до справи співвідповідачем страховика - Приватне акціонерне товариство "Українська акціонерна страхова компанія АСКА", якщо така страхова ще існує.
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не повідомляв позивача про розгляд заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення суду.
Звертає увагу суду на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене 07 листопада 2022 року, а заява про ухвалення додаткового рішення надійшла на адресу суду 04 січня 2023 року. При цьому вказує, що у рішенні суду першої інстанції від 07 листопада 2022 року зазначено, що «відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення витрат з відповідача не має, а відповідач не заявляв про наявність будь-яких судових витрат, тому судові витрати необхідно залишити за сторонами.»
Таким чином позивач переконаний, що у своєму рішенні від 07 листопада 2022 року судом першої інстанції було розглянуто питання судових витрат, при цьому будь-яких ініціатив зі сторони відповідача з цього питання не надходило. Зазначає, що за весь період розгляду справи, з липня 2022 року до 07 листопада 2022 року,  відповідач не заявляв про наявність будь-яких судових витрат. Зауважує, що у матеріалах справи заяви відповідача про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухваленого рішення немає. Відтак, переконаний, що відсутні підстави для розгляду поданих документів відповідачем щодо витрат на правничу допомогу. При цьому вказує, що будь-якого клопотання відповідача про поновлення пропущеного процесуального строку та поважність причин його пропуску з цього приводу не надходило. Дані докази були подані поза межами строку, встановленого ст. 141 ЦПК України.
На думку апелянта, судом першої інстанції у додатковому рішенні не було проведено перевірку розміру витрат на правничу допомогу адвоката на підставі наявних матеріалів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Наголошує, що сама по собі справа не є тяжкою та не передбачає обов'язкової участі захисника, як того вимагають деякі інші процесуальні закони; результат вирішення справи жодним чином не міг виплинути на репутацію відповідача, адже постановою суду від 15.05.2020 його вже визнано винним; справа не має публічний інтерес; документи по суті справи підписувалися та подавалися до суду безпосередньо відповідачем (відзив на позовну заяву), що ставить під сумнів фактичні обсяги наданої правничої допомоги адвокатом, якщо таке зазначено в їх розрахунках; справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження  без виклику сторін; предмет спору у справі не є складним.
Апелянт вказує, що сам відзив на позовну заяву у справі не містить ґрунтового аналізу норм та доказів. Просить суд звернути увагу на те, що жодного правового висновку (правової позиції), які відображені у відзиві на позовну заяву, суд у своєму рішенні від 07.11.2022 року не застосував, що, на думку апелянта, свідчить окрім іншого про відсутність ґрунтовної (належної по суті справи) підготовки відзиву.
Поряд з вищевикладеним, апелянт наголошував, що він є пенсіонером,  щомісячний дохід на момент вчинення ДТП - 2000 гривень. Інших доходів апелянт не має. 
Окрім того, вказує, що суд позбавив позивача права на подання відповідних заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу чи клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, адже позивачеві не було відомо про надходження такої заяви до суду та її розгляд судом першої інстанції. 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1. на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року  відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
05 червня 2023 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційні скарги ОСОБА_1. У вказаному відзиві відповідач просив апеляційні скарги позивача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Мотивує відзив тим, що твердження позивача про «не розумно передбачувану зміну судової практики» не є належним аргументом для підтвердження власної позиції. Динамічність зміни судової практики напряму обумовлена розвитком суспільних відносин. Саме стабільність судової практики є гарантією сталого розвитку правових інститутів та важливим доказом прогнозованості. Окрім того, вказує, що у листі ДФС України від 28.09.2015 року, №9062/6/99-99-17-02-02-14, зазначено про те, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, який передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. А факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг). Вказує, що до матеріалів справи позивачем не надано жодних первинних документів бухгалтерського обліку, які б підтверджували факт виконання робіт (надання послуг), перелік яких відображено у рахунку, доданому позивачем. Окрім того, вважає, що позивачем також не надано жодних підтверджуючих документів щодо оплати такого рахунку. Також зазначає, що у матеріалах справи наявна копія листа ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» від 09.08.2021 року, яким обґрунтовано розмір страхового відшкодування у розмірі 1 826,26 гривень. 
Щодо позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди відповідач просить звернути увагу суду на той факт, що позивачем є ОСОБА_1., проте до страхової компанії повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи було подано зовсім іншою особою - ОСОБА_3. Серед іншого, у зазначеному повідомленні вказано про те, що у момент вчинення ДТП водій автомобіля «Тойота» д.н.з. НОМЕР_2 (примітка - не власник автомобіля) не перебував у автомобілі взагалі. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що у момент ДТП автомобіль «Тойота» д.н.з. НОМЕР_2 не рухався, він був припаркований. Наголошує, що відповідач, після отримання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року, у справі №752/7185/20 відразу повідомив про вказаний факт позивача та сплатив суму штрафу. Вважає, що вказані дії були оперативно виконані відповідачем з метою максимального прискорення виплати страхового відшкодування на користь позивача.
Окремо звертає увагу суду на той факт, що за своїми параметрами та характеристиками механічне пошкодження автомобіля позивача є незначною подряпиною. Механічні пошкодження, заподіяні діями відповідача автомобілю позивача жодним чином на комфортність руху та технічні характеристики автомобіля не впливають.
Відтак, відповідач переконаний, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання моральної шкоди та не доведено протиправність поведінки відповідача, що спричинила моральну шкоду позивачу у розмірі, зазначеному в позові, а отже відсутній причино-наслідковий зв'язок між шкодою і протиправними діяннями відповідача, тому вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, на думку відповідача, задоволенню не підлягають. Також вказує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про поновлення строків на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач зазначає, що між відповідачем - фізичною особою, громадянином України ОСОБА_2, далі - Замовник і АБ «КИЗЕНКО ЮРПАРТНЕР» далі - Виконавець, 07 жовтня 2022 року було укладено договір про надання правової допомоги № 174/10, далі - Договір.
Відповідно до додаткової угоди від 07 жовтня 2022 року до Договору Виконавець зобов'язується за завданням Замовника надати наступні послуги: «Вивчення та аналіз, наданих Замовником, матеріалів справи № 759/7628/22, що перебуває у провадженні Святошинського районного суду міста Києва за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Підготовка відзиву на позовну заяву. 
Пунктом 2 додаткової угоди від 07 жовтня 2022 року до Договору передбачено, що вартість послуг становить - 5 000,00 (п'ять тисяч) гривень. На підтвердження факту надання послуг, передбачених умовами Договору, між сторонами 11.10.2022 року було підписано акт наданих послуг. Послуги, надані відповідно до умов Договору, були оплачені ОСОБА_2. 11.10.2022 року. Вказаний факт підтверджується квитанцією №5484-Т402-TBT5AM98 від 11.10.2022 року. Сума платежу - 5 000.00 (п'ять тисяч) гривень.
Щодо клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідача наголошує, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.
Поряд з цим відповідач вказував, що попередній розрахунок суми витрат відповідача на професійну правничу допомогу, пов'язану із розглядом справи судом апеляційної інстанції, становлять - 5 000,00 (п'ять тисяч) гривень, докази яких будуть подані в порядку та строки, визначені процесуальним законодавством України.
23 листопада 2023 року на адресу суду надійшло клопотання апелянта про приєднання до матеріалів справи копії постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №308/7190/21.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Зважаючи на предмет спору, ціну позову та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду Святошинського районного суду м.Києва від 07 листопада 2022 року задовольнити частково, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХН 488519, власником транспортного засобу «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_1. (а.с. 13).
08.04.2020 року о 12 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Жилянська 9-11 ОСОБА_2. керуючи транспортним засобом «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_1, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2, що призвело до отримання автомобілями механічних пошкоджень, чим порушив п. 13.1 ПДР України.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2020 року ОСОБА_2. визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 19-20).
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ОСОБА_2. марки «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_1, на момент ДТП застрахована ПрАТ «УАСК АСКА», що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів   №АО/0780233, строк дії якого з 06.05.2019 року до 05.05.2020 року. За вказаним полісом ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну встановлений в розмірі 100 000 грн. (а.с.17)
09.04.2020 року ОСОБА_3. звернувся до ПрАТ «УАСК АСКА» з повідомленням про ДТП, яке мало місце 08.04.2020 року з автомобілем «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_1. (а.с. 14-15).
09.04.2020 року позивач ОСОБА_1. звернувся до ПрАТ «УАСК АСКА» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 16).
Як вбачається з листа ПрАТ «УАСК АСКА» від 09.08.2021 року № 786, 19.04.2020 року на замовлення ПрАТ «УАСК АСКА» СПД ОСОБА_4. було складено звіт про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 № 21С/04/20 відповідно до якого, вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу склала 1 826 грн. 26 коп. (а.с.21).
Вказана сума у розмірі 1 826 грн. 26 коп. була перерахована ПрАТ «УАСК АСКА» на розрахунковий рахунок «ВІДІ Автострада», що підтверджується платіжними дорученнями № 717 та № 7118 (а.с.24).
Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_2. на його користь матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП в розмірі 7 029 грн. 89 коп., як різниці між реальними збитками та розміром отриманого страхового відшкодування.
На підтвердження розміру спричиненої матеріальної шкоди позивач посилається на рахунок ТОВ «ВіДі Автострада» № ВдиС-0016541 від 08.04.2020 року, який виставлено на його замовлення (а.с. 26).
Судом встановлено і визнано сторонами, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_1, ОСОБА_2. на момент ДТП була застрахована відповідно до полісу №АО/0780233, строк дії якого з 06.05.2019 року до 05.05.2020 року. Ліміт відповідальності страховика визначено в сумі 100 000 грн.
Також, встановлено, що сума страхового відшкодування в сумі 1 826 грн. 26 коп., яка була визначена страховиком, позивачем отримана на рахунок СТО ТОВ «ВіДі Автострада».
Щодо позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди
Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень статті 1194 ЦК України, винна особа несе відповідальність тільки у тому розмірі, яка не покрита страховим відшкодуванням, а тому ОСОБА_2. не може бути належним відповідачем у справі про відшкодування позивачу матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, оскільки розмір заподіяних збитків не перевищує передбачений ліміт страхового відшкодування.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
 
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
 
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
 
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780св18) зроблено правовий висновок, що  відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Зазначені висновки підтримувалися Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 18 лютого 2020 року в справі № 522/1251/15-ц (провадження № 61-9573св18), в якій Верховний Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
 
Під час ухвалення судового рішення, зазначені висновки Верховного Суду були належним чином враховані судом першої інстанції і зроблено обґрунтований висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про те, оскільки розмір заподіяних збитків не перевищує передбачений ліміт страхового відшкодування, ОСОБА_2. не є належним відповідачем у справі про відшкодування позивачу матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, як особа, відповідальність якої застрахована належним чином.
Отже, рішення суду Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року у частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди
 
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Однак апеляційний суд не може повною мірою погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Моральна шкода може полягати, як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала  внаслідок протиправної поведінки відносно неї.
А відтак, тлумачення вказаних норм свідчить, що: 
1)  за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;
2)  зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;
3)  у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;
4)  завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;
5)  гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;
6)  по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».
 
Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).
Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ураховуючи вищевикладені положення та встановлені судом обставини, зокрема, встановлену вину відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження, апеляційний суд вважає, що позивачу протиправними діями відповідача, які призвели до пошкодження його майна, було завдано моральну шкоду, яка перебуває у безпосередньому причинному зв'язку із такими діями останнього. Колегія суддів дійшла висновку про очевидність заподіяння позивачеві душевних хвилювань, пов'язаних із пошкодженням його транспортного засобу, необхідністю пошуку способів для відновлення такого транспортного засобу, звернення до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування, адже вказані дії, зокрема, потребують додаткових зусиль, переживань, окрім того, потреба у відновленні наслідків дорожньо-транспортної пригоди безумовно порушила звичайний спосіб життя ОСОБА_1.
 
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1. про відшкодування моральної шкоди.
Поряд з цим, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач, не є співмірним, виваженим, справедливим та розумним з глибиною фізичних та душевних страждань позивача, а також розміром матеріальної шкоди. 
Зважаючи на таке, колегія суддів вважає, що в даній справі достатнім, співмірним та розумним, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1., є розмір 1 000,00 грн.
Отже, рішення суду Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної вимоги.
Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду
Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 січня 2023 року задовольнити, виходячи з такого.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення суду, помилково не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) про те, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства,
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, додані до заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення документи є доказами витрат позивача на правничу допомогу, понесених у зв'язку з розглядом справи.
Відповідно до частини дев'ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Встановивши порушення установленого процесуальним законом порядку пред'явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме: ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу (докази), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволені заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 308/7190/21 (провадження № 61-10857св23)).
Апеляційним судом встановлено, що відповідач, звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу, не направив позивачеві документи (докази), які ним подано до суду вперше на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, що в свою чергу є порушенням установленого процесуальним законом порядку пред'явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу.
Окрім того, зазначене унеможливило позивачеві надати відповідні заперечення проти таких вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п'ята, шоста статті 137 ЦПК України), а це є порушенням права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Ураховуючи вищевикладене, у відповідності до положень ч.9 ст.83 ЦПК України апеляційний суд не бере до уваги відповідні докази, додані відповідачем до заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, а відтак стороною відповідача не доведено допустимими, в розумінні статті 78 ЦПК України, доказами обставини понесення ним витрат на правничу допомогу, у зв`язку із чим додаткове рішення суду Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Щодо клопотань апелянта про залучення до участі у справі співвідповідача та долучення нового доказу - експертного висновку
 
Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
 
Відтак, апеляційний суд не наділений повноваженнями вирішувати питання про залучення до участі у справі співвідповідача.
Додана апелянтом до клопотання копія експертного висновку не була предметом дослідження суду першої інстанції при ухваленні рішення, а відтак, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України, не приймається до уваги колегією суддів, так як відсутні поважні причини неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції. Поряд з цим, апеляційний суд також зауважує, що у вказаному експертному висновку зазначено, що захворювання ОСОБА_1. пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а тому апеляційним судом не встановлено виключного значення такого доказу для вирішення даної справи.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, у зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
Апеляційним судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Відтак, ураховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню на 8,3 %, а позивач є звільнений від сплати судового збору, з ОСОБА_2 у дохід держави необхідно стягнути судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 82 грн. 37 коп. (992 грн. 40 коп. *8,3 %):100%). 
 
Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на 8,3 %, а позивач є звільнений від сплати судового збору, з ОСОБА_2 у дохід держави необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 123 грн. 56 коп.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди та стягнення судових витрат - скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної вимоги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави 82 грн. 37 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
У іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року - задовольнити.
Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про прийняття додаткового рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 123 грн. 56 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                        О.Ф. Лапчевська

       Г.І. Мостова