ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 633/370/16  Номер провадження 22-ц/814/888/23	Головуючий у 1-й інстанції Смирнова В.А.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І. В. 
учасники справи: 
відповідач ОСОБА_1 
представник відповідача – адвокат Кокарев Е.О.

розглянувши у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 

на заочне рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 квітня 2020 року, ухвалене суддею Смирновим В.А., повний текст рішення складено – 15 квітня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою 

та за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -  

В С Т А Н О В И В:

08 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, в якому, з урахуванням уточненої у січні 2017 року позовної заяви (т.3 а.с. 27-29), просив суд зобов`язати ОСОБА_1  усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності згідно з державним актом від 25.01.2001 року, серія РІ № 712958, кадастровий номер 6324655100:10:006:0291, шляхом демонтажу (знесення) самочинно встановленої огорожі та привести вказану земельну ділянку у попередній стан, відновивши раніше існуючу огорожу. 

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на підставі державного акту від 25.01.2001 року, серія РІ № 712958, кадастровий номер 6324655100:10:006:0291, є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . У жовтні 2015 року ОСОБА_1 , власник сусіднього будинку АДРЕСА_2 за тією ж адресою, почала демонтаж паркану, що розділяв земельні ділянки № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 . Комісією у складі спеціалістів Печенізької селищної ради, головного архітектора Печенізького району та начальника відділу містобудування архітектури ЖКГ Печенізької РДА 16.11.2015 року був складений акт, яким встановлено, що власником суміжного домоволодіння АДРЕСА_2 зруйнована раніше існуюча межова огорожа та розпочато на земельній ділянці № НОМЕР_1 спорудження нової огорожі. Висновком комісії встановлено порушення прав позивача на користування належною йому земельною ділянкою та рекомендовано користувачу земельної ділянки № НОМЕР_2 усунути вказані порушення. Висновок вказаної комісії ОСОБА_1  не виконаний.

22 березня 2017 року ОСОБА_1  звернулася до ОСОБА_2 з позовом, в якому просила суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16.03.2001 року №46/3 про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 під будівництво й обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, визнати недійсним державний акт, серія РІ № 712958, від 25.10.2001 року на право приватної власності на землю (т.1 а.с. 2 - 6).

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . До складу зазначеного домоволодіння входять: житловий будинок літ. «А» 1961 року забудови, літня кухня літ. «В» 1992 року побудови та сарай літ. «Г» також 1992 року забудови. Для обслуговування вказаного домоволодіння ОСОБА_1 була надана відповідна земельна ділянка. Восени 2015 року ОСОБА_1   дізналася, що ОСОБА_2 отримав у власність суміжну земельну ділянку. При цьому, межі його земельної ділянки частково перетиналася з межами земельної ділянки ОСОБА_1 , пройшовши впритул до її житлового будинку. Надана ОСОБА_2 земельна ділянка також охопила ділянку, на якій знаходяться належні ОСОБА_1  літня кухня та сарай літ. «В» і «Г». Строк позовної давності для звернення до суду з позовом не пропущений, оскільки ОСОБА_1  не знала і не могла знати, у якій конфігурації ОСОБА_2 отримав земельну ділянку у власність. Про факт отримання ОСОБА_2 ділянки у власність ОСОБА_1  дізналася у 2015 році, відомості про конфігурацію, площу та межі земельної ділянки отримала у 2017 році.

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 02 березня 2020 року цивільні справи за позовом ОСОБА_2 та за позовом ОСОБА_1 об`єднані в одне провадження, об`єднаній справі був присвоєний номер 633/370/16-ц (т.3 а.с. 191 - 192).

Заочним рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 15 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою в повному обсязі.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16 березня 2001 року №46/3 про передачу безкоштовно в приватну власність земельну ділянку ОСОБА_2 під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства.
Визнано недійсним державний акт про право приватної власності на землю, серія РІ №712958, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25 жовтня 2001 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд визнав доведеним порушення ОСОБА_2 прав ОСОБА_1  на земельну ділянку та відсутніми підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11.09.2014 року ОСОБА_1  належить домолодіння АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці, наданій у безстрокове користування для його обслуговування та експлуатації. Попередньому власнику домолодіння АДРЕСА_2 у користування надавалася земельна ділянка площею 1200 кв.м. Висновком експерта, складеним за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336 від 05.06.2019 року встановлено, що земельні ділянки домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 накладаються одна на одну; розташування межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , не відповідає будівельно-технічним нормам в частині п.6.1.41.ДБН Б.2.2-12:2018; копія «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 » не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 21.12.2015 року за змістом та правилами оформлення.
Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року заява  ОСОБА_2  про перегляд заочного рішення - залишена без задоволення (т.4 а.с. 84 - 86). 
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу   ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 -задоволено. Заочне рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 квітня 2020 року - скасовано, ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - залишено без задоволення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1  - задоволено в повному обсязі. Зобов`язано ОСОБА_1  усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності згідно з державним актом від 25.01.2001 року, серія РІ № 712958, кадастровий номер 6324655100:10:006:0291, шляхом демонтажу (знесення) самочинно встановленої огорожі та привести вказану земельну ділянку у попередній стан, відновивши раніше існуючу огорожу. Стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 3 431,20 грн. судового збору.
Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 рокукасаційна скарга ОСОБА_1 - задоволена частково. Постанова Харківського апеляційного суду від 11 березня 2021 року - скасована, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду, Верховний Суд вказав, що до ОСОБА_1 на праві користування перейшла земельна ділянка у розмірі, яка була надана попередньому власнику у 1958 році. Відмовляючи у позові ОСОБА_1 з підстав відсутності права на користування земельною ділянкою та задовольняючи позов ОСОБА_2 в усуненні перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, апеляційний суд виходив із того, що межі на місцевості належної ОСОБА_1 земельної ділянки не визначені, на відміну від земельної ділянки ОСОБА_2 . При цьому, апеляційний суд не звернув уваги на те, що земельна ділянка, яка на цей час перебуває у користуванні ОСОБА_1 , була надана у користування попередньому її землекористувачу у 1958 році, чинний на той час ЦК УРСР 1922 року не передбачав визначення меж земельної ділянки на місцевості. На підтвердження правомірного користування нею земельною ділянкою площею 1200 кв.м. надала відповідне рішення органу місцевого самоврядування та план з місцем розташування відповідної земельної ділянки, як того вимагають статті 195-206 ЗК УРСР 1922 року. Ухвалюючи судове рішення у справі апеляційний суд на зазначені норми матеріального права та обставини справи уваги не звернув, не встановивши місце розташування земельної ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 , дійшов передчасного висновку, що зведена нею огорожа побудована на земельній ділянці ОСОБА_2 . Також, при новому розгляді слід звернути увагу апеляційного суду на те, що до спірних правовідносин про визнання та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16 березня 2001 року №46/3 про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 під будівництво й обслуговування житлового будинку й господарських споруд та ведення особистого селянського господарства підлягають застосуванню правила про позовну давність, визначені ЦК УРСР.
Отже, предметом даного апеляційного розгляду є заочне рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 квітня 2020 року.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2  – адвокат  Канівець С.І., посилаючись на  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що покладений в основу рішення суду висновок експерта №7336 від 05.06.2019 року стосується лише технічної документації із землеустрою, розробленої   ОСОБА_2  у 2015 році для реєстрації своїх земельних прав у Державному земельному кадастрі, та жодним чином не стосується рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16.03.2001 року №46/3 про передачу земельної ділянки  ОСОБА_2  у власність та державного акту на право власності на земельну ділянку. Суд помилково позбавив   ОСОБА_2  гарантованого державою права приватної власності на земельну ділянку. Суд протиправно спочатку зупиняв розгляд позову    ОСОБА_2  до розгляду позовуОСОБА_1 , а потім незаконно об`єднав їх в одне провадження. Також суд протиправно не повідомив апелянта та його представника про час та місце розгляду справи. Під час отримання ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку він узгоджував межі своєї земельної ділянки з колишнім власником домоволодіння АДРЕСА_2 і жодних нарікань стосовно порушення земельних прав останній не мав. Межі земельної ділянки площею 1200 кв.м., наданої у користування та для обслуговування домоволодіння АДРЕСА_2 , в натурі на місцевості визначені не були.

У відзиві на апеляційну скаргуОСОБА_1  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.11.2021 року справа призначена до апеляційного розгляду на 24.01.2022 року о 14 год. 00 хв., з повідомленням учасників справи (т.5 а.с. 52). 

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 03.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.5 а.с. 84).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.08.2022 року справу прийнято до провадження, призначено до розгляду на 06.02.2023 року о 10-20 год., з повідомленням (викликом) учасників справи (т.5 а.с. 85).
       У судове засідання до суду апеляційної інстанції 13.12.2023 року не з`явилися позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Канівець С.І., вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 27.11.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.5 а.с. 129-131), дата судового розгляду була погоджена з адвокатами у попередньому засіданні від 16.10.2023 року (т.5 а.с. 126-128). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09.10.2023 року задоволена заява представника ОСОБА_2 - адвоката Канівця С.І. про проведення судових засідань в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "ВКЗ" (за посиланням на офіційному веб-порталі судової влади Українт vkz.cour.gov.ua) (т.5 а.с. 120). Згідно ч.5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Заяви та клопотання про відкладення справи розглядом від учасників справи до апеляційного суду не надходили. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння складається із: житловий будинок, літ. «А», 1961 року побудови, літня кухня літ. «В» 1992 року побудови та сарай літ. «Г», який також збудовано у 1992 році.

Вказане домоволодіння належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1132, виданого 11.09.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1130, виданого 11.09.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. (т.1 а.с. 16-23).

У вказаних договорах купівлі-продажу покупцем вказано « ОСОБА_4 ».

Прізвище ОСОБА_4 було змінено у результаті укладення шлюбу, про що свідчить свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_3 , видане Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 10.12.2014 року (т.1 а.с. 139).

Вказане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, яка надана у безстрокове користування для обслуговування та експлуатації зазначених будівель.

Так, відповідно до договору про передачу у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 24.03.1958 року виконком Печенізької райради депутатів трудящихся передав ОСОБА_5 на праві безстрокового користування земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 , площею 1200 кв.м. (т.1 а.с. 70-73, т.2 а.с. 92-93).

Вказаний договір було укладено на підставі рішення виконкому Печенізької районної Ради депутатів трудящих Харківської області від 14.03.1958 року (т.1 а.с. 74).

20.02.1963 року було видано акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння (т.1 а.с. 143-144).

30.03.1963 року міським бюро технічної інвентаризації було видано висновок про реєстрацію домоволодіння на праві особистої власності за ОСОБА_5 (т.3 а.с. 145).

10.07.1995 року рішенням №92 виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів про оформлення технічної документації гр. ОСОБА_5 на самовільно збудовані господарські будівлі при домоволодінні АДРЕСА_2 вирішено дозволити ОСОБА_5 оформити і надати технічну документацію на самовільно виконане, без попереднього оформлення відповідних документів будівництво сараю «Г» розміром 4,2 х 4,95 м. та літньої кухні «В» розміром 7,0 х 4,2 м. (т.3 а.с.149).

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

ОСОБА_1  набула право користування земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. 

Поруч із домоволодінням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на праві власності, розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_2 (т.1 а.с. 104-105,106).

Рішенням Печенізької селищної ради народних депутатів №46/23 від 16.03.2001 року ОСОБА_2 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,3460 га під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 107). 

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було видано Державний акт про право приватної власності на землю серії РІ №712958, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25.10.2001 року (т.1 а.с. 118).

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 замовив у ФОП ОСОБА_6 виготовлення технічної документації із землеустрою із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та для ведення підсобного сільського господарства в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 48-134).

До суду не надано доказів того, що до 2015 року виникали суперечки щодо меж суміжних земельних ділянок.

Згідно Витягу з інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку (т.1 а.с. 140-142) земельні ділянки з кадастровим номером 6324655100:10:006:0291 площею 0,15 га та з кадастровим номером 6324655100:10:006:0292 площею 0,196 га за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться у власності гр. ОСОБА_2 . 

Дані внесено до Державного земельного кадастру 21.12.2015 року за матеріалами технічної документації із землеустрою, розробленої ФОП ОСОБА_6 у 2015 році (т.1 а.с. 169).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05.06.2019 року:
1) Земельні ділянки домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 накладаються одна на одну.
2) Розташування межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , не відповідає будівельно-технічним нормам в частині п.6.1.41.ДБН Б.2.2-12:2018.
3) Копія «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 » не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 21.12.2015 за змістом та правилами оформлення (т.2 а.с. 216-239).

Суд першої інстанції при прийняті рішення взяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складений 05.06.2019 року, висновки яких не суперечать іншим доказам, які містяться в матеріалах справи. 

Факт накладення земельних ділянок домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05.06.2019 року.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Верховного Суду від 31.01.2019 року справа №303/813/14-ц).

Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 496/4049/16-ц, від 28.03.2018 року у справі № 514/1689/15-ц, від 06.03.2018 року у справі № 275/525/15-ц.

Суд першої інстанції визнав доводи позову ОСОБА_2 щодо порушення його прав, необґрунтованими, виходячи з наступного.

        ОСОБА_2 не доведено, що будь-якими діями ОСОБА_1 порушується або може бути порушене його право власності.

Натомість, ОСОБА_1 є власником домоволодіння, яке збудоване до 1995 року і спори між сусідами почали виникати лише після приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 .

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05.06.2019 року та іншими документами, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що межа приватизованої земельної ділянки ОСОБА_2 проходить під будівлями ОСОБА_1 та вказує, що виділення таким чином земельної ділянки і передачу її у власність особи порушує права власника сусіднього домоволодіння.

Суд критично ставиться до доводів Скорика ПІ. відносно того, що ОСОБА_1 порушує його право власності на землю, т.я. в ході судового розгляду справи з`ясувалося, що порушені права ОСОБА_1 в результаті прийняття рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16.03.2001 року №46/3 про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства та, як наслідок, Державного акту про право приватної власності на землю, серія РІ №712958, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25.10.2001 року.

Судом першої інстанції враховано, що в ході розгляду справи ОСОБА_2 підтвердив, що земельна ділянка, яка була йому виділена у власність з самого початку, мала саме таку конфігурацію та межі, які встановлені «Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 ».

Вказане свідчить про те, що у 2001 році ОСОБА_2 була виділена ділянка і передана у власність, яка порушувала права суміжних землекористувачів.

Суд першої інстанції при прийняті рішення враховував ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд першої інстанції зазначив про те, що виникненню права власності у ОСОБА_2 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь в такому процесі Печенізької селищної ради, яка видала рішення про передачу у його власність земельної ділянки. 

Суд першої інстанції встановив, що право власності набуте ОСОБА_2 з порушенням вимог закону та дійшов висновку, що у даному випадку визнання Державного акту недійсним та позбавлення особи права власності призведе до пропорційного втручання в право власності ОСОБА_2 і захистить порушені права ОСОБА_1 .

Акт обстеження від 06.11.2015 року, на який посилається ОСОБА_2 , складено без посилань на будь-яку землевпорядну документацію, без участі ОСОБА_1 , комісією, яка не має відповідного кваліфікаційного сертифікату на здійснення таких дій (т.3 а.с. 13). Цей акт не зазначає, яким чином ОСОБА_1 порушує права та законні інтереси ОСОБА_2 . 
При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, про що зазначено в ч. 2 ст. 158 ЗК України.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за№391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, пунктом 3.12. якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

У постанові Верховного Суду від 13.12.2018 р. у справі №344/11313/14-ц зазначено, що встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог сторін, проте, по справі вбачається неналежне повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, що є порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення, виходячи з наступного. 

Згідно п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

По справі вбачається, що позивач ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 13-00 год. 15.04.2020 року, судову повістку не отримав, згідно рекомендованого повідомлення вона була повернута до суду поштовим відділенням з «інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (т.4 а.с. 3-4).

Оскільки вбачається, що справа розглянута за відсутності відповідача ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_1 ), не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, і він обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, тому вказане порушення процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового судового рішення.

Предметом позову ОСОБА_2 зобов`язати ОСОБА_1  усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності згідно з державним актом від 25.01.2001 року, серія РІ № 712958, кадастровий номер 6324655100:10:006:0291, шляхом демонтажу (знесення) самочинно встановленої огорожі та привести вказану земельну ділянку у попередній стан, відновивши раніше існуючу огорожу. 

Предметом позову ОСОБА_1 є визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16.03.2001 року №46/3 про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 під будівництво й обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, визнати недійсним державний акт, серія РІ № 712958, від 25.10.2001 року на право приватної власності на землю.

Вирішуючи  позови сторін, в межах решти доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2  та з урахуванням вказівок Верховного Суду, які згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків. 

Виходячи із встановлених обставин справи, які підтверджені належними та допустимими доказами, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 є недоведеними, тому задоволенню не підлягають.

По справі вбачається, що 21.09.1965 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 частині будинку по АДРЕСА_4 (т.2 а.с. 133-134).

Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.04.2001 року ОСОБА_2 успадкував після смерті матері ОСОБА_7 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого на земельній ділянці розміром 3558 кв.м. в АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 135).

Рішенням виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів Харківської області від 16.03.2001 року ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,3460 га, в т.ч., під будівництво і обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0,15 га та для ведення особистого підсобного господарства) – 0,196 га в АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 136).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю, серія РІ №712958, виданого 25.10.2001 року, ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка площею 0,346 га АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель – 0,15 га, ведення особистого підсобного господарства – 0,196 га. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №842. Опис меж: від А до Б – землі Печенізької с/ради; від Б до В – земельна ділянка гр. ОСОБА_8 ; від В до Г – землі Печенізької с/ради; від Г до А – земельна ділянка гр. ОСОБА_9 (т.2 а.с. 147).

Таким чином, згідно державного акту на право приватної власності на землю земельна ділянка ОСОБА_2 , загальною площею 0,346 га, межує з домоволодінням АДРЕСА_5 , що належить ОСОБА_9 , та з домоволодінням АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 .

При цьому, колегія суддів зауважує, що у державному акті на право приватної власності на землю, серія РІ №712958, виданому 25.10.2001 року, на ім`я ОСОБА_2 земельній ділянці не присвоєно кадастровий номер. 

29.10.2015 року ОСОБА_2 подав заяву про згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою для встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 148).

06.11.2015 року ФОП ОСОБА_6 та власник земельної ділянки ОСОБА_2 склали акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання у кількості 10 штук (т.2 а.с. 155). 

Даний акт складено без участі інших суміжних землекористувачів, не вбачається погодження ними меж суміжних земельних ділянок.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, 21.12.2015 року Відділом Держгеокадастру у Печенізькому районі Харківської області здійснена державна реєстрація земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель), яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 , на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), ФОП ОСОБА_6 , 03.11.2015 року, площа земельної ділянки, на яку поширюється дія обмеження (охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи) – 0,0197 га (т.3 а.с. 9).

Згідно акту обстеження від 06.11.2015 року, узгодженою комісією по земельним питанням, охорони природи та екології виконавчого комітету Печенізької селищної ради встановлено, що після виносу межових знаків на місцевість виявлено факт порушення права власності ОСОБА_2 на володіння земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,3460 га згідно державного акта на право приватної власності на землю, серія РІ №712958, власником суміжного домоволодіння з АДРЕСА_2 , а саме встановлено, що власник суміжного домоволодіння зруйнував раніш існуючу межову огорожу та споруджує нову огорожу, яка проходить по приватизованій земельній ділянці ОСОБА_2 . Виконано наступні роботи: залито бетонний фундамент під огорожу, встановлено металеві конструкції (т.3 а.с. 12).

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів Харківської області від 16.03.2001 року про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,3460 га фактично було виконано 21.12.2015 року після проведення державної реєстрації у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), ФОП ОСОБА_6 , від 03.11.2015 року, з присвоєнням кадастрових номерів земельним ділянкам у відповідності до вимог діючого земельного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, що земельна ділянка, яка на цей час перебуває у користуванні ОСОБА_1 , була надана у користування попередньому її землекористувачу ОСОБА_8 у 1958 році згідно рішення виконкому Печенізької районної ради депутатів трудящих Харківської області від 14.03.1958 року (т.1 а.с. 74). 

Чинний на той час ЦК УРСР 1922 року не передбачав визначення меж земельної ділянки на місцевості. На підтвердження правомірного користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 1200 кв.м. надала відповідне рішення органу місцевого самоврядування та план з місцем розташування відповідної земельної ділянки, як того вимагають статті 195-206 ЗК УРСР 1922 року (т.1 а.с.75).

Отже, по справі вбачається, що попередній землекористувач земельної ділянки АДРЕСА_2 ОСОБА_8 з 1958 року користувався вказаною земельною ділянкою, а позивач ОСОБА_2 – з 1965 року.

Виконуючи вказівки Верховного Суду щодо встановлення місця розташування земельної ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційного суду дослідила матеріали даної справи та прийшла в цій частині до наступних висновків. 

Згідно договору про передачу у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 24.03.1958 року виконком Печенізької райради депутатів трудящихся передав ОСОБА_5 на праві безстрокового користування земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 , площею 1200 кв.м. (т.1 а.с. 70-73, т.2 а.с. 92-93), який було укладено на підставі рішення виконкому Печенізької районної Ради депутатів трудящих Харківської області від 14.03.1958 року (т.1 а.с. 74).

20.02.1963 року було видано акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння (т.1 а.с. 143-144).

30.03.1963 року міським бюро технічної інвентаризації було видано висновок про реєстрацію домоволодіння на праві особистої власності за ОСОБА_5 (т.3 а.с. 145).

10.07.1995 року рішенням №92 виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів про оформлення технічної документації гр. ОСОБА_5 на самовільно збудовані господарські будівлі при домоволодінні АДРЕСА_2 вирішено дозволити ОСОБА_5 оформити і надати технічну документацію на самовільно виконане, без попереднього оформлення відповідних документів будівництво сараю «Г» розміром 4,2 х 4,95 м. та літньої кухні «В» розміром 7,0 х 4,2 м. (т.3 а.с.149).

З плану забудови земельної ділянки № НОМЕР_2 (тт.3 а.с. 135), який є додатком до вище вказаного рішення №92 від 10.07.1995 року, вбачається, що межа між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 проходить під прямим кутом до АДРЕСА_1 паралельно на однаковій відстані (2 метра) від стін житлового будинку та господарських споруд домоволодіння АДРЕСА_6 .

З технічного паспорта на індивідуальний будинок АДРЕСА_2 , виготовленого 22.12.2005 року, вбачається, що його колишнім власником був ОСОБА_8 , згідно плану земельної ділянки межа з сусіднім домоволодінням АДРЕСА_1 проходила паралельно на однаковій відстані від стін житлового будинку АДРЕСА_2 та прибудованих до нього господарських забудов (т.2 а.с.69).

Порівнюючи план розташування суміжних земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 до 2015 року, тобто до здійснення ОСОБА_2 державної реєстрації своєї земельної ділянки, та після 2015 року, вбачається, що суттєво змінилася конфігурація межі між вказаними земельними ділянками, після державної реєстрації земельної ділянки АДРЕСА_1 межа стала проходити під кутом до АДРЕСА_1 та знаходиться фактично під господарськими спорудами домоволодінння АДРЕСА_2 , які були збудовані попереднім власником ОСОБА_5 до 1995 року.

Як пояснила апеляційному суду відповідач ОСОБА_1 , померлий ОСОБА_5 доводиться їй вітчимом, межа між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не була встановлена, після смерті ОСОБА_5 вона відступила 1 метр від стін свого будинку та господарських споруд і почала будувати забор, але сусід ОСОБА_2 заявив, що забор перебуває на його земельній ділянці, із-за наявного спору вона не може приватизувати свою земельну ділянку, до осені 2015 року вона не знала, що земельна ділянка ОСОБА_2 приватизована і що межа між земельними ділянками проходить саме під її господарськими будівлями, межу із сусідньою земельною ділянкою АДРЕСА_1 вона не порушувала, тому відсутні підстави вважати, що зведена нею огорожа побудована на земельній ділянці ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що з 11.09.2014 року ОСОБА_1 є власником домоволодіння, яке збудоване до 1995 року, і спори між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали виникати лише після фактичної приватизації земельних ділянок ОСОБА_2 у 2015 році з присвоєнням їм кадастрових номерів.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05.06.2019 року:
1) Земельні ділянки домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 накладаються одна на одну.
2) Розташування межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , не відповідає будівельно-технічним нормам в частині п.6.1.41.ДБН Б.2.2-12:2018.
3) Копія «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 » не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 21.12.2015 за змістом та правилами оформлення (т.2 а.с. 216-239).

Цим висновком встановлено, що межа приватизованої земельної ділянки ОСОБА_2 проходить під будівлями ОСОБА_1 та вказує, що виділення таким чином земельної ділянки і передачу її у власність ОСОБА_2 порушує права власника сусіднього домоволодіння ОСОБА_1 .

Вказаний висновок судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складений 05.06.2019 року, позивачем ОСОБА_2 не спростований належними та допустимими доказами. 

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 11.03.2021 року, Верховний Суд також встановив, що до ОСОБА_1 на праві користування перейшла земельна ділянка у розмірі, яка була надана попередньому власнику у 1958 році. Земельна ділянка, яка на цей час перебуває у користуванні ОСОБА_1 , була надана у користування попередньому її землекористувачу у 1958 році, чинний на той час ЦК УРСР 1922 року не передбачав визначення меж земельної ділянки на місцевості. На підтвердження правомірного користування нею земельною ділянкою площею 1200 кв.м. надала відповідне рішення органу місцевого самоврядування та план з місцем розташування відповідної земельної ділянки, як того вимагають статті 195-206 ЗК УРСР 1922 року.

Отже, виходячи з вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що земельна ділянка, яка на даний час перебуває у користуванні ОСОБА_1 , розташована саме там, саме у тих межах, де вона знаходилася з моменту її передачі у користування попередньому землекористувачу ОСОБА_8 у 1958 році, але з 2015 року (після державної реєстрації земельної ділянки № НОМЕР_1 ) на неї накладається суміжна земельна ділянка № НОМЕР_1 , що підтверджується висновком експертизи.

Колегія суддів в частині вирішення судом першої інстанції позову ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель), встановила, що ОСОБА_1   не порушує  права власності  ОСОБА_2  на землю,  тому відсутні підстави  для задоволення його позову про усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 рокутакож зазначено, що при вирішенні спірних правовідносин про визнання та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16.03.2001 року №46/3 про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 під будівництво й обслуговування житлового будинку й господарських споруд та ведення особистого селянського господарства підлягають застосуванню правила про позовну давність, визначені ЦК УРСР.

При вирішенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не дослідив обставини щодо дотримання ОСОБА_1 строку позовної давності.

По справі вбачається, що спірні правовідносини виникли у 2001 році, оскільки рішенням виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів Харківської області від 16.03.2001 року ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,3460 га, тому підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року.
Згідно ч. 1 ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. 
       Згідно ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. 

       Згідно ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

       Отже, трирічний строк позовної давності сплинув 16.03.2004 року, тобто після набрання чинності новим ЦК України 2004 року.

       Згідно п.п.1,4,6 Прикінцевих та перехідних ЦК України 2004 року, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

       Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

       По справі вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом 22.03.2017 року. У позові вона вказала, що у лютому 2017 року з матеріалів цивільної справи №633/370/16-ц за позовом ОСОБА_2 до неї, їй стало відомо, що частину її земельної ділянки у домоволодінні АДРЕСА_2 передано у власність ОСОБА_2 , який у власності має домоволодіння АДРЕСА_1 . В частині мотивів позовних вимог щодо строку позовної давності ОСОБА_1 вказала, що, незважаючи на те, що юридичні факти відбулися до 25.10.2001 року, вона не повинна була та об`єктивно не мала можливості дізнатися про передачу у власність суміжної земельної ділянки саме у таких межах, інформація про земельну ділянку та права на неї було внесено до Публічної кадастрової карти України, що є офіційним відкритим джерелом інформації, не раніше 2015 року, про факт передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 їй стало відомо восени 2015 року, відомості про конфігурацію, площу та межі земельної ділянки були надані ОСОБА_2 у лютому 2017 року, тому строк позовної давності не сплинув (т.1 а.с. 6).

       Дослідивши матеріали цивільної справи №633/370/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом 08.12.2016 року.

       У первісному позові та в уточненій позовній заяві (т.3 а.с. 27-29) ОСОБА_2 зазначає, що його право власності на земельну ділянку підтверджується Державним актом від 25.01.2001 року, серія РІ №712958, кадастровий номер 6324655100:10:006:0291, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради. У жовтні 2015 року власник сусіднього домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_1 почала зводити паркан, суттєво порушивши межі земельної ділянки. 

       До позовних заяв ОСОБА_2 додав ксерокопію державного акту на право приватної власності на землю (т.3 а.с. 8) та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, з якого вбачається дата державної реєстрації земельної ділянки – 21.12.2015 року (т.3 а.с. 9).

Ухвалою суду від 26.01.2017 року було відкрито провадження у справі за позовом  ОСОБА_2  (т.3 а.с. 32), копія позовної заяви ОСОБА_2  була направлена відповідачу ОСОБА_1 , яка  нею отримана 22.02.2017 року (т.3 а.с. 34). 22.03.2017 року ОСОБА_1  звернулася до суду із самостійним позовом до ОСОБА_2  визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16.03.2001 року №46/3 про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 під будівництво й обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, визнати недійсним державний акт, серія РІ № 712958 від 25.10.2001 року, на право приватної власності на землю.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом першої інстанції, що у жовтні 2015 року ОСОБА_2 замовив у ФОП ОСОБА_6 виготовлення технічної документації із землеустрою із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та для ведення підсобного сільського господарства в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 48-134).

Отже, до жовтня 2015 року між сторонами не виникали спори з приводу користування суміжними земельними ділянками. У жовтні 2015 року Скориком була виготовлена вище вказана технічна документація, 21.12.2015 року ОСОБА_2 була здійснена державна реєстрація земельної ділянки. 

Матеріалами справи підтверджується, що у лютому 2017 року ОСОБА_1 ознайомилася з позовом ОСОБА_2 та з додатками до нього, з яких їй стало відомо про існування у ОСОБА_2 . Державного акту на право приватної власності на землю від 25.01.2001 року, серія РІ №712958, на земельну ділянку, кадастровий номер 6324655100:10:006:0291, який виданий на підставі рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради від 16.03.2001 року №46/3.

Інших доказів про те, що ОСОБА_1 знала чи могла знати про існування вище вказаних Державного акту у ОСОБА_2 та рішення виконавчого комітету, матеріали цивільної справи не містять.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом на захист порушеного права. Позов ОСОБА_1 є доведений та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, спір між сторонами з приводу межі між суміжними земельними ділянками домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 почали виникати після фактичної приватизації у 2015 році ОСОБА_2 земельних ділянок з присвоєнням їм кадастрових номерів. У державному акті на право приватної власності на землю, який ОСОБА_2 отримав 25.102001 року, був відсутній кадастровий номер земельної ділянки. Матеріали справи не містять доказів погодження меж із користувачами суміжними земельними ділянками у 2001 році. У 2015 році ОСОБА_2 на виконання вимог земельного законодавства з метою присвоєння земельній ділянці кадастрового номера виготовив технічну документацію із землеустрою для встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), яка згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05.06.2019 року, не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 21.12.2015 за змістом та правилами оформлення. 

Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку саме 21.12.2015 року Відділом Держгеокадастру у Печенізькому районі Харківської області здійснена державна реєстрація земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель), яка є спірною, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), ФОП ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, акт прийомки-передачі межових знаків у кількості 10 штук на зберігання від 06.11.2015 року за участю ФОП ОСОБА_6 та власника земельної ділянки ОСОБА_2 складено без участі інших суміжних землекористувачів ОСОБА_1 , власника домоволодіння АДРЕСА_5 та Печенізької сільської ради, тому відсутні докази погодження останніми меж суміжних ділянок. 

Отже, фактично рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів Харківської області від 16.03.2001 року про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,3460 га було виконано 21.12.2015 року, у результаті чого виявилося накладення земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що покладений в основу рішення суду висновок експерта №7336 від 05.06.2019 року стосується лише технічної документації із землеустрою, розробленої ОСОБА_2 у 2015 році для реєстрації своїх земельних прав у Державному земельному кадастрі, та жодним чином не стосується рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16.03.2001 року №46/3 про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 у власність та державного акту на право власності на земельну ділянку, то ці доводи не заслуговують на увагу, скільки вказаний висновок експерта підтверджує накладення суміжних земельних ділянок. Державний акт на право приватної власності на землю від 25.01.2001 року, серія РІ №712958, який виданий на підставі рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради від 16.03.2001 року №46/3 на ім`я ОСОБА_2 , містить план зовнішніх меж земельної ділянки та опис меж, в тому числі, від «Б» до «В» – земельна ділянка ОСОБА_8 – колишнього власника домоволодіння АДРЕСА_2 , відсутні докази щодо погодження вказаної межі.

 Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково позбавив  ОСОБА_2  гарантованого державою права приватної власності на земельну ділянку, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки власник домоволодіння АДРЕСА_1   ОСОБА_2  не позбавлений права у  законний спосіб оформити право власності на земельну ділянку з дотриманням  вимог земельного законодавства, тобто повторно замовити технічну документацію із землеустрою для встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в АДРЕСА_1 , яка будевідповідати вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування  за змістом та правилами оформлення. У даному випадку для вирішення спору між власниками суміжних домоволодінь №94 та АДРЕСА_2 з метою правильного визначення межі між земельними ділянками одночасне виготовленя технічної документації на земельні ділянки, відповідне погодження їх меж сприятиме уникненю їх накладення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд протиправно спочатку зупиняв розгляд позову ОСОБА_2  до розгляду позовуОСОБА_1 , а потім незаконно об`єднав їх в одне провадження, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки позови стосуються суміжних земельних ділянок та підлягають спільному розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час отримання ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку він узгоджував межі своєї земельної ділянки з колишнім власником домоволодіння АДРЕСА_2 і жодних нарікань стосовно порушення земельних прав останній не мав, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки позивач ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів тому, що дійсно ці межі при видачі державного акту 25.10.2001 року були узгоджені із суміжними землекористувачами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (власник домоволодіння АДРЕСА_5 ), Печенізькою сільською радою. 

Доводи апеляційної скарги про те, що межі земельної ділянки площею 1200 кв.м., наданої у користування та для обслуговування домоволодіння АДРЕСА_2 , в натурі на місцевості визначені не були, то ці доводи не заслуговують на увагу з підстав вище викладених.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 376 ч.3 п.3, 381-384ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:
      
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.

Заочне рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 квітня 2020 року – скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою – відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - задовольнити.
Визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16 березня 2001 року №46/3 про передачу безкоштовно в приватну власність земельну ділянку ОСОБА_2 під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю, серія РІ №712958, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25 жовтня 2001 року. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 13 грудня 2023 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош                 О. А. Лобов                        В. М. Триголов