ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 р. 	Справа № 440/5047/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 01.05.23  по справі № 440/5047/23
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                    
про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі також – відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними рішення та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо непроведення перерахунку пенсії з 01.01.2016 ОСОБА_1 на підставі довідки Управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області № 4/402 від 16.04.2018, виданої на виконання чинного судового рішення у справі № 524/5799/17, із розрахунку посадового окладу як начальника сектора, що не входить до складу відділу, в сумі 2950,00 гривень;
- визнати протиправними рішення та дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо встановлення ОСОБА_1 відсоткової надбавки 70 % від суми грошового забезпечення замість 88 % від суми грошового забезпечення при перерахунках йому пенсії, починаючи з 01.01.2016;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 01.01.2016 перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з розрахунку посадового окладу як начальника сектора, що не входить до складу відділу, в сумі 2950,00 гривень та 88 % від суми грошового забезпечення при розрахунку основного розміру пенсії на підставі довідки Управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області № 4/402 від 16.04.2018, виданої на виконання чинного судового рішення у справі № 524/5799/17, нарахувавши з урахуванням вже виплаченої частини пенсії та надати письмову довідку з перерахованим розміром пенсії та її складових ОСОБА_1 ;
- визнати протиправними рішення та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо непроведення перерахунку пенсії з 01.12.2019 ОСОБА_1 та внаслідок чого не сплаті належної йому частки пенсії з грошового забезпечення 16193,10 гривень згідно з довідкою Державної Установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області» № 33/37-4/11851 від 17.01.2022 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 19.11.2019 для перерахунку з 01.12.2019 йому пенсії з грошового забезпечення 16193,10 гривень та чинного рішення суду у справі № 440/9038/21;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 01.12.2019 перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з грошового забезпечення 16193,10 гривень з розрахунку посадового окладу як начальника сектора, що не входить до складу відділу, в сумі 2950,00 гривень та 88 % від суми грошового забезпечення при розрахунку основного розміру пенсії без обмеження максимальним розміром, нарахувавши з урахуванням вже виплаченої частини пенсії та надати письмову довідку з перерахованим розміром пенсії та її складових ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області після проведеного з 01.12.2019 перерахунку пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення суду у цій справі, починаючи з 01.07.2021 нарахувати й виплачувати щомісячну доплату до пенсії, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 713 від 14 липня 2021 року «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області при перерахунках пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2022 індексувати пенсію, тобто у складі пенсії повинна бути відповідна сума її індексації;
- визнати протиправними рішення та дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про припинення з 01.02.2022 нарахування надбавки у складі пенсії ОСОБА_1 на непрацездатну дитину, його доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , студентку денної форми навчання Вищого навчального закладу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 01.02.2022 нарахувати та виплачувати у складі пенсії ОСОБА_1 надбавку на непрацездатну дитину, його доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , студентку денної форми навчання Вищого навчального закладу, відповідно до вимог статті 16 та статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»: «до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років».
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року позовну заяву повернуто позивачу.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 01.05.2023 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, дійшов помилкового висновку, що позивачем у поданій до суду позовній заяві об`єднано вимоги, які не пов`язані між собою підставами виникнення, законодавчим врегулюванням та поданими доказами, оскільки предметом заявлених вимог є розмір пенсії позивача, яка на час звернення до суду виплачується відповідачем у неналежному розмірі. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в   пунктах 3,   6,   7,   11,   14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У пункті 8 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що позивач – це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
За приписами статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, форма та зміст якої визначаються статтею 160 КАС України.
Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
Частиною першою статті 172 КАС України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року позовну заяву повернуто позивачеві в зв`язку із тим, що позивачем у поданій до суду позовній заяві об`єднано вимоги, які не пов`язані між собою підставами виникнення, законодавчим врегулюванням та поданими доказами, а отже сумісний розгляд об`єднаних позивачем вимог значно ускладнить та сприятиме затягуванню вирішення спору по суті.
З огляду на відсутність підстав для застосування положень статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу згідно з приписами п. 6 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
При цьому КАС України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а наділяє позивача правом визначати учасників справи та довільно викласти зміст позовних вимог спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Отже стаття 160 КАС України не конкретизує вимоги щодо змісту позовної заяви, який викладається позивачем в довільній формі. Головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті.
Разом з тим за приписами ч. 6 ст. 172 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.
Однак суд першої інстанції вказані норми процесуального права не врахував. Фактично суд вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не позбавлений можливості з`ясувати обставини справи в установлений законом спосіб.
Адміністративне судочинство здійснюється на засадах (принципах) змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС).
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина перша статті 9 КАС).
Суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.
Після відкриття провадження у справі суд першої інстанції в разі наявності підстав, визначених адміністративним процесуальним законодавством, може провести підготовче судове засіданні, у якому мають бути з`ясовані всі питання, визначені статтею 173 КАС України, зокрема, щодо остаточної визначеності предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів тощо.
Із позовної заяви вбачається, що вона містить прохальну частину, у якій позивачем конкретизовані позовні вимоги, зазначено у чому безпосередньо полягають дії та рішення вказаного ним суб`єкта владних повноважень – Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, з вимогами про визнання яких протиправними позивач звернувся з позовом у цій справі, до позовної заяви додано докази, які він вважав за необхідне надати суду, викладено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Отже суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів та підстав застосування положень статті 172 КАС України.
Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях адміністративного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставами повернення позовної заяви позивачу.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження в справі на підставі наданої позивачем позовної заяви і доданих до неї доказів та з огляду на приписи статті 172 КАС України роз`єднати позовні вимоги за умови, що це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.
Колегія суддів наголошує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №   9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11 - рп/2012).
Право на ефективний засіб юридичного захисту гарантовано ст. 13 Конвенції, в якій зазначається: кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Відповідно до правової позиції, викладеної в рішеннях Європейського суду з прав людини від 13.01.2000 по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28.10.1998 у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії", надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми може призвести до позбавлення заявників права доступу до суду і завадити розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви ОСОБА_1 порушено право позивача на звернення до суду за захистом його прав, свобод та інтересів, передбачене ст. 5 КАС України, а також ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист права людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Колегія суддів уважає, що повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством права на доступ до правосуддя.
Оскільки судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали надмірно формально розтлумачено норму процесуального закону, з урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви згідно з п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та передчасно повернув позивачу позовну заяву з тих підстав, що позивачем у поданій до суду позовній заяві об`єднано вимоги, які не пов`язані між собою підставами виникнення, законодавчим врегулюванням та поданими доказами.
За наведеного правового регулювання та обставин справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню в справі.
Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23.
За змістом ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до цього суду для продовження розгляду. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 по справі № 440/5047/23 - скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.В. Присяжнюк