КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
06 грудня 2023 року
 
справа № 752/3474/22
                                         
провадження № 22-ц/824/10453/2023
                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П..
при секретарі: Дьоміній К.М.
  
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
перевіривши відповідність вимогам ст. 356 ЦПК України апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року, постановлене під головуванням судді Машкевич К.В., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням
 
В С Т А Н О В И В :
 
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрований він, колишня дружина відповідач ОСОБА_2 , та їх спільна донька ОСОБА_3 .
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний 12.11.2013 року.
Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, яке належить йому на праві власності.
Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, відповідачі продовжують користуватися квартирою та відмовляються добровільно виселятись з неї.
Оскільки відповідачі не є власниками житла, своїми діями вони порушують законні права позивача.
Враховуючи викладене, позивач вважає, що є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим просив позов задовольнити.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 рокуу задоволенні позову відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 має психічні розлади, постійно перебуває на лікуванні в психіатричній лікарні та потребує окремого проживання від будь-якої особи. Вказує, що проживання відповідачів у його квартирі погано впливає на психоемоційний стан позивача та порушує його право на володіння, користування та розпорядження власністю. 
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2004 року, виданого Другою Київською державною нотаріальною конторою, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі зареєстровані позивач, відповідач ОСОБА_2 (колишня дружина позивача), відповідач ОСОБА_3 (донька).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний 12.11.2013 року на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва.
Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Згідно ст. 319 ЦК України  власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.  Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Водночас, згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 цієї ж статті до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц зазначено, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням,  та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц).
Аналіз вищевказаних норм закону та висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні понад один рік та відсутність поважних причин.
Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені чинним законодавством строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався виключно на той факт, що відповідачі не є власниками житла  а тому підлягають виселенню із нього. Водночас, заявлена обставина не є підставою для задоволення позовних вимог. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач має психічне захворювання та потребує окремого проживання від будь-якої особи не мають значення для вирішення даного спору.
У пункті 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено, що кожній особі гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює, зокрема, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Судом першої інстанції вірно зазначено, що обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції. Разом із цим, позивачем відповідного обґрунтування не наведено. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382,   ЦПК  України, суд
 
               П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 рокузалишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлено 22.12.2023 року. 
 
Суддя-доповідач  
 
Судді