Постанова                                                  
Іменем України 
 
11 жовтня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 295/10043/21
провадження № 61-3749св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
третя особа - Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року у складі судді Полонця С. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у складі колегії суддів:  Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 ,  третя особа - Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 квітня 2008 року між ОСОБА_8 та АТ «Приватбанк» укладений кредитний договір № № ZRZ0GK00004325, за яким ОСОБА_8 отримала грошові кошти у розмірі 49 000 дол. США на придбання нерухомості.
За рахунок кредитних коштів ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_1 .
Також 08 квітня 2008 року між ОСОБА_8 та АТ  «Приватбанк» укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором ОСОБА_8 передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у справі № 756/4370/15-ц стягнуто з ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором № ZRZ0GK00004325 від 08 квітня 2008 року.
Далі було відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, під час якого звернуто стягнення на спірну квартиру.
30 жовтня 2019 року позивач придбав на електронних прилюдних торгах квартиру АДРЕСА_1 за 377 120,00 грн.
На час звернення із позовом у спірній квартирі зареєстровані і проживають   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
На всі звернення щодо виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку позивач отримував відмову.
Позивач позбавлений можливості реалізувати свої житлові права, а саме, одноособово користуватися належною йому квартирою, оскільки в ній проживають та зареєстровані відповідачі.
Відповідачі не є та не були членами сім`ї колишньої власниці квартири ОСОБА_8 , договір найму між ними не укладався, спільного господарства вони не вели.  
Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з цієї квартири без надання іншого житла. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, позов задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,18 кв. м, житловою площею 28,0 кв. м, без надання іншого житла.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
попереднім власником спірної квартири ОСОБА_8 передано в іпотеку зазначену квартиру, придбану за рахунок отриманих в кредит грошових коштів, на яку надалі було звернено стягнення;
позивач позбавлений можливості реалізовувати свої житлові права, а саме, одноосібно користуватися належною йому квартирою, оскільки в ній до цього часу проживають та зареєстровані за місцем проживання відповідачі, які не є та ніколи не були членами сім`ї колишнього власника квартири ОСОБА_8 . Договір найму між ОСОБА_8 та відповідачами не укладався, спільного господарства вони не вели, доказів наявності будь-яких домовленостей стосовно їх проживання в спірній квартирі суду не надано;
позивач є єдиним власником спірної квартири та має право у повному обсязі володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому на праві приватної власності майном. Будь-яких правових підстав для обмеження його права користування спірною квартирою немає, адже відповідачі проживають в спірній квартирі без правових підстав;
таким чином, відповідачі підлягають виселенню зі спірної квартири, що належить позивачу на праві приватної власності, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2023 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати  рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
відповідно до пункту 8 Розділу 3 «Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» (який діяв на момент реалізації спірної квартири), якщо реалізації підлягає житловий будинок, квартира або інше житлову приміщення, в інформації про майно додатково зазначаються, зокрема, інформація про наявність зареєстрованих інших, крім боржника, мешканців (зокрема, дітей), орендарів, інших користувачів приміщення.Таким чином позивачу було відомо про проживаючих зареєстрованих осіб, в тому числі, неповнолітніх дітей;
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло;
відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном;
набувач квартири (позивач по справі) за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членами сім`ї колишнього власника квартири. Таким чином, позивач міг передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості. Однак, позивач не здійснив достатньої належної обачності при укладенні договору;
підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено;
сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх;
фактично, всі особи, які проживають в вищезазначеній квартирі, крім ОСОБА_8 , не є боржниками перед позивачем і не перебувають з ним в будь-яких інших цивільних правовідносинах;
судом апеляційної інстанції не взято до уваги ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 лютого 2023 року про забезпечення позову, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонено виселення членів родини ОСОБА_8 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з цієї квартири;
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ внесено зміни до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану. З урахуванням того, що на момент скасування Верховним Судом попередніх судових рішень у зв`язку з порушенням норм права та ухвалення нового рішення воєнний стан в Україні триває, виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Позиція інших учасників справи
У квітні 2023 року   ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_9 , у якомупросить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:
колишнім власником ОСОБА_8 передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , придбану за рахунок отриманих в кредит грошових коштів, на яку надалі звернуто стягнення, відтак наявні усі правові підстави для виселення зареєстрованих та проживаючих у ній осіб без надання їм іншого жилого приміщення, а також для зняття їх з реєстрації за спірною адресою;
колишній власник ОСОБА_8 не мала права без письмової згоди іпотекодержателя здійснювати будь-які дії, спрямовані на реєстрацію місця проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_2 , а також спрямовані на відчуження даної квартири;
не може бути застосовані до даних правовідносин висновки суду, що викладені у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та від 22 червня 2022 року у справі № 269/7213/15, оскільки у вказаних справах житло (квартира) придбані не за рахунок кредитних коштів. Водночас, у цій справі судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що колишнім власником ОСОБА_8 передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яку придбану за рахунок отриманих в кредит грошових коштів та на яку було в подальшому звернено стягнення;
ОСОБА_2 повинен доводити порушення своїх особистих майнових прав, а не прав ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , чи ОСОБА_6 , які не уповноважували його на звернення до суду, в тому числі, на подання касаційної скарги в їхніх інтересах. Право власності позивача на спірну квартиру ОСОБА_2 не оспорює.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 295/10043/21, витребувано справу з суду першої інстанції.
У квітні 2023 року матеріали цивільної справи № 295/10043/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання  про  касаційний розгляд  справи за участю позивача та/або його  представника, справу № 295/10043/21 призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року відмовлено.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 20 березня 2020 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва від 07 грудня 2019 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 . Вказану квартиру він придбав на електронних прилюдних торгах, проведених 16 жовтня 2019 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні № 51742875 про стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 432 942,85 грн.
Право власності позивача на вищезазначену квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку.
Квартира АДРЕСА_1 раніше була придбана ОСОБА_8 за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитним договором № ZRZ0GK00004325 від 08 квітня 2008 року, повернення яких було забезпечене іпотекою даного жилого приміщення.
У подальшому, у зв`язку із несплатою кредитних коштів, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у справі № 756/4370/15-ц стягнуто з ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором № ZRZ0GK00004325 від 08 квітня 2008 року. Під час виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду для задоволення вимог банку позичальника звернуто стягнення на спірну квартиру, що була передана в іпотеку банку відповідно до договору іпотеки від 08 квітня 2008 року.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 вересня 2020 року по справі № 295/7589/20 вирішено вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .
У спірній квартирі проживають та зареєстровані за місцем проживання наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які не є власниками чи користувачами зазначеної квартири.
Відповідачі не є та ніколи не були членами сім`ї колишнього власника квартири ОСОБА_8 . Договір найму між ОСОБА_8 та відповідачами не укладався, спільного господарства вони не вели, доказів наявності будь-яких домовленостей стосовно їх проживання в спірній квартирі суду не надано.
08 грудня 2020 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про звільнення спірної квартири та відшкодування моральної шкоди.
У відповідь на вищезазначену вимогу ОСОБА_2 надав позивачу листа від 04 січня 2021 року про відмову у задоволенні вимоги позивача.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).
Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року  № 2831/5, який діяв на час спірних правовідносин, організатор вносить до Системи інформацію про майно та формує лот аукціону (інформаційне повідомлення про електронний аукціон (аукціон за фіксованою ціною)) на підставі отриманої ним заявки не пізніше ніж на третій робочий день з дати її отримання. Лот вноситься за типом, найменуванням, категорією відповідно до класифікації, яка підтримується Системою, що забезпечує вільний та прямий пошук за відповідними пошуковими критеріями (вид майна, назва, модель, регіон зберігання, стартова ціна, номер виконавчого провадження згідно з автоматизованою системою виконавчого провадження тощо).
Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна якщо реалізації підлягає житловий будинок, квартира або інше житлове приміщення, в інформації про майно додатково зазначаються, зокрема, інформація про наявність зареєстрованих інших, крім боржника, мешканців (зокрема дітей), орендарів, інших користувачів приміщення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 442/2982/18 (провадження № 61-7719св22), зазначено, що:
«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (№14-93цс19) зроблено висновок, що: «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. А покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Однак суд першої інстанції не встановлював обставини придбання квартири АДРЕСА_1, не з`ясовував джерела коштів за які її було придбано ОСОБА_1 та не пов`язував своє рішення з зазначеними обставинами. Як вбачається зі змісту постанови Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року зазначене питання не було предметом дослідження і апеляційного суду. На порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України апеляційний суд не навів жодних доказів на яких ґрунтуються його висновки, в цій частині. Встановлення вищезазначених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення цього спору».
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, 
суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва від 07 грудня 2019 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Вказану квартиру він придбав на електронних прилюдних торгах, проведених 16 жовтня 2019 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні № 51742875 про стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 432 942,85 грн;
у спірній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
при задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції зробили висновок, що ОСОБА_1 є єдиним власником спірної квартири та має право у повному обсязі володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому на праві приватної власності майном. Будь-яких правових підстав для обмеження його права користування спірною квартирою немає, адже відповідачі проживають в спірній квартирі без правових підстав. Таким чином, відповідачі підлягають виселенню із вказаного житла, що належить позивачу на праві приватної власності;
водночас, суди не з`ясували, чи надав державний виконавець при проведені електронних торгів інформацію про зареєстрованих осіб в спірному приміщенні,  чи був повідомлений ОСОБА_1 про те, що в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, та зробили передчасний висновок про задоволення позовних вимог про виселення  ОСОБА_2 зі спірної квартири.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, інші відповідачі не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка відповідачів свідчить про повну згоду з рішенням суду першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не навів переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зі спірної квартири порушують його права та інтереси, за умови, що інші відповідачі не оскаржили рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, тобто погодилися з цими судовими рішеннями.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду та необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 442/2982/18 (провадження № 61-7719св22), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог про виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог про виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири скасувати, справу в цій частині направити до суду першої інстанції, в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про виселення скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В іншій частині заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко 
 
І. О. Дундар
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук