Дата документу 21.11.2023 Справа № 335/6458/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 335/6458/20 Головуючий у І інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/807/2066/23                                    Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
секретар: Смокотіна В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У липні 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнював, до ОСОБА_2 про стягнення суми. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.04.2016 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики № 1/20/04/2016, згідно з яким він передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в розмірі 356000 грн строком до 01.05.2017. На підтвердження факту отримання зазначеної суми грошових коштів, відповідач написала розписку від 20.04.2016. 
У п. 1.3 Договору позики сторони домовились про те, що відповідач передає позивачу на зберігання належний останній на праві власності транспортний засіб PORSH CAYENNE, 2008 року випуску, зеленого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . У відповідності до акту прийму-передачі автомобіля від 20.04.2016, ОСОБА_2 передала, а він отримав автомобіль PORSH CAYENNE, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ключі від автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . 05.01.2017 вказаний автомобіль продано, а грошові кошти від його продажу були зараховані у якості погашення частини основного боргу у сумі 45050 грн. Зберігання автомобіля припинилося 05.01.2017. 
Сторони погодили, що вартість зберігання автомобіля становить 485 гривень за кожен день зберігання. За період з 20.04.2016 до 05.01.2017 пройшло 260 календарних дні, а тому сума заборгованості за надані послуги зі зберігання становить 126100 грн. ОСОБА_2 свій обов`язок щодо повернення грошових коштів виконала лише частково у сумі 45050 грн. (грошові кошти за продаж автомобіля), а решту боргу у розмірі 310950 грн не повернула. 
У період з 01.05.2017 до 01.07.2020 збитки від інфляційних процесів склали 86472,40 грн, а сума 3% за користування грошовими коштами за період з 01.05.2017 до 01.07.2020 складає 33868,77 грн. 
Посилаючись на означені обставини, ФОП ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 356000 грн – основного боргу, 86472,40 грн – інфляційних втрат, 33868,77 грн – суми 3% річних, 81050 грн – боргу за зберігання автомобіля. Всього просив стягнути 557391,17 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що його позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки розписці та договору позики. Також вважає посилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач розпорядився автомобілем на власний розсуд, продавши його 05.01.2017. За твердженням скаржника, таким чином він скористався правом дострокової реалізації цього автомобіля, передбаченим у договорі.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2  в особі представника – адвоката Першина І.М. заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року – без змін.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Грибовод С.Ю. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року просив скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Представники відповідача: адвокати Пузін Д.М. та Першин І.М. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції просили залишити без змін. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає повною мірою.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведений позивачем розрахунок є необґрунтованим, та не доведеним належними та допустимими доказами, не підтверджує зазначений ним розмір заборгованості за договором позики від 20.04.2016, внаслідок чого позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 20.04.2016 між ПП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 1/20/04/2016, згідно з яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в розмірі 356000 грн строком до 01.05.2017 (а.с. 4).
Відповідно до п. 1.2 Договору позики в якості забезпечення позики позичальник ОСОБА_2 передала позикодавцю ОСОБА_1 на зберігання належний їй на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 транспортний засіб PORSHЕ CAYENNE, 2008 року випуску, зеленого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Згідно з положенням п. 2.2.1 Договору позики, позикодавець має право:
1) достроково розірвати договір, а також продати (у тому числі по запчастинах) автомобіль і з отриманих грошей утримати борг позичальника при настанні хоча б одного з наступних фактів:
а) в разі створення реальної загрози невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором;
б) у випадку тяжкої хвороби, настання інших обставин, які не залежать від волі позичальника, та які перешкоджають виконанню ним умов цього договору;
в) в разі невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором.
У відповідності до положень п. 2.3 договору позики, для того, щоб позикодавець міг в повному обсязі скористатися правами, які надані йому згідно п. 2.2.1 цього договору, позичальник видає позикодавцю завірену нотаріально довіреність та зобов`язується її відкликати протягом дії цього договору.
На виконання перелічених положень договору позики у відповідності до акту прийому-передачі автомобіля від 20.04.2016, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримав автомобіль PORSH CAYENNE, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ключі від автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ( а.с. 6).
Крім того, встановлено, що 20.04.2016 ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М., зареєстровану в реєстрі за № 242, відповідно до якої кожен повірений вправі діяти самостійно (а.с 22).
Відповідно до умов виданої довіреності ОСОБА_2 уповноважила повірених: бути її представником у регіональних сервісних центрах МВС України, органах нотаріату, та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань пов`язаних зі вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціною та на умовах за власним розсудом) належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого Центром 2342 07.04.2016 року, транспортного засобу марки PORSHЕ, модель CAYENNE, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Довіреність видана на три роки з правом передоручення повноважень третім особам, з правом використання автомобіля за кордоном.
Позивач в підтвердження того факту, що 05.01.2017 після продажу автомобіля грошові кошти від його продажу у сумі 45050 грн зараховані у якості погашення частини боргу надав суду звіт ФОП ОСОБА_5 № 024/05012017 від 05.01.2017 про те, що ринкова вартість КТЗ PORSHЕ CAYENNE реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 45 050 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2022, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 12.04.2023, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ВП № 11 ТОВ «Запоріжжя драйв компані», ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, залишено без задоволення.
Як встановлено судом при розгляді цивільної справи № 335/9842/20, 05.01.2017 між суб`єктом господарювання – Відокремлений підрозділ № 11 ТОВ «Запоріжжя драйв компані», що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії № 7106/17/000139 від 05.01.2017, укладеного з власником транспортного засобу, з однієї сторони, і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки PORSHЕ, модель CAYENNE, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , власником транспортного засобу PORSHE CAYENNE, 2008 року випуску, зеленого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , з 16.09.2020 року є ОСОБА_6 .
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як правильно відмітив суду першої інстанції, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів  є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.06.2022 у справі № 591/1517/18, які правильно врахував суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач отримала від позивача 356000 грн на умовах договору від 20.04.2016 на підставі розписки від 20.04.2016, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Проте, як правильно зауважив суду першої інстанції, ця розписка не містить зобов`язань ОСОБА_2 повернути позику.
Натомість судом встановлено, що 20.04.2016 ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_2 автомобіль PORSHЕ CAYENNE, реєстраційний номер НОМЕР_2 разом зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_3 , ключі з брелком сигналізації та до закінчення строку дії договору позики (строк повернення коштів не пізніше 01.05.2017) та достроково розпорядився автомобілем на свій розсуд, продавши його 05.01.2017.
При цьому, жодних претензій щодо невиконання договору позики ОСОБА_2 за весь час його дії позивач не пред`являв. Не було таких претензій у позивача і після продажу автомобіля у січні 2017 року.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 ні у позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначив обставин, які слугували достроковому розірванню договору шляхом продажу автомобіля.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що він розпорядився автомобілем не на власний розсуд є необґрунтованими, тому апеляційний суд їх не приймає.
Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки ОСОБА_1 не надав суду належних документальних доказів на підтвердження отримання ним 45040 гривень за продаж автомобіля в рахунок погашення за договором позики. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зберігання позивачем автомобіля в період з 20.04.2016 до 05.01.2017, та підтвердження вартості такого зберігання у розмірі 126100 грн.
Наданий позивачем звіт ФОП ОСОБА_5 № 024/05012017 від 05.01.2017 про те, що ринкова вартість КТЗ PORSHЕ CAYENNE реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 45050 грн, не підтверджує отримання позивачем від продажу автомобіля саме цієї суми в рахунок погашення частини боргу за договором позики.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, вказавши, що наведений позивачем розрахунок є необґрунтованим та не доведеним належними доказами, і не може бути взятий судом до уваги як підтвердження заявленого позивачем розміру суми заборгованості за договором позики від 20.04.2016.
Враховуючи встановлені обставини справи, доводи обох сторін, апеляційний суд доходить висновку про те, що, укладаючи договір від 20.04.2016, сторони погодили, що автомобіль PORSHЕ CAYENNE реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску слугуватиме достатньою мірою відшкодування позикодавцю коштів, які він надав ОСОБА_2 у разі їх неповернення.
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи скаржника та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 01 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: