ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 522/23335/20
 
провадження № 61-10235св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -- ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -- ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом компенсації вартості проданого майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 20 серпня 2004 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який був розірваний 06 жовтня 2017 року.
При цьому, відповідач без її відома, у період шлюбу, використовуючи спільні сумісні кошти, укладав договори асоційованого членства зі споживчими товариствами, які здійснювали будівництво багатоквартирних будинків, проте право власності на квартири зареєстрував після розірвання шлюбу, а згодом відчужив вказані об`єкти нерухомості на користь третіх осіб.
Загальна сума грошових коштів, які ОСОБА_2 отримав від продажу вищезазначеного спільного сумісного майна подружжя становить 7 356 176 грн.
Враховуючи те, що відповідач здійснив відчуження спільної сумісної власності та використав вказане майно на свій розсуд проти її волі вважала, що має право на половину його вартості.
 
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд у порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, а саме квартир за адресою: АДРЕСА_1 , квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у розмірі 807 631,50 грн та 812 956,50 грн, відповідно.
 
У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2007 року уклав договір позики з ОСОБА_4 на суму 65 000 доларів США.
Станом на дату подання зустрічного позову, розмір заборгованості з урахуванням всіх платежів складав 130 516 доларів США.
Оскільки зобов`язання за договором від 27 травня 2007 року є спільним зобов`язанням подружжя то повинне враховуватися під час поділу майна подружжя.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив суд врахувати заборгованість за договором позики від 27 травня 2007 року при поділі спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнути з останньої на його користь 1/2 частину заборгованості за договором позики, а саме 1 811 562,08 грн.
 
Протокольною ухвалою від 24 червня 2021 року зустрічний позов  ОСОБА_3 було прийнято для спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 червня                      2023 року, позов  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, що складається з: грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 45,5 кв. м, у розмірі 807 631,50 грн; грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 45,8 кв. м, у розмірі 812 956,50 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що  ОСОБА_2 набув майнові права на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , а також виплатив пай в повному обсязі за час шлюбу, проте оформив право власності за довідкою про сплату пая після розірвання шлюбу, тому ці квартири є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки він розпорядився спільним майном без згоди співвласника, то має сплатити компенсацію половини вартості такого майна.
При цьому, ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами факти, як отримання грошових коштів у шлюбі з ОСОБА_1 за договором позики, так і їх спрямування на купівлю спірних квартир.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити та задовольнити його зустрічний позов.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що всі надані  ОСОБА_1 докази є недопустимими, оскільки подані в копіях та не засвідчені нею у порядку частини п`ятої статті 95 ЦПК України.
Зазначає, що суди помилково взяли до уваги звіти про вартість квартир, надані позивачем за первісним позовом, оскільки зазначена в них вартість є явно завищеною.
Суди дійшли помилкових висновків про недоведення отримання ним коштів за договором позики, оскільки такий договір вже є підтвердженням цього.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2023 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними та не спростовують правильність вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року до закінчення касаційного провадження.
 
11 вересня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень  ОСОБА_3  вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі                        № 904/8549/17, від 17 липня 2019 року у справі № 810/719/18, від 27 листопада                 2019 року у справі № 133/3928/14-ц та від 14 квітня 2021 року у справі                                           № 520/7947/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також  ОСОБА_3 вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга  ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України                від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
 
Відповідно до правової позиції, яка викладена Верховним Судом у постанові                             від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
 
У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року у справі N 645/4711/15-ц (провадження N 61-40897св18) вказано, що один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
 
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що майнові права на спірні квартири були отримані ОСОБА_2 за час шлюбу сторін, проте він розпорядився ними без згоди колишньої дружини - ОСОБА_1 , тому вона має право вимагати компенсацію половини їх вартості.
При цьому, судами правильно були взяті до уваги подані позивачем звіти про ринкову вартість таких квартир, оскільки ОСОБА_2 своєчасно не було подано інші належні та допустимі докази вартості вказаних об`єктів нерухомості.
 
Доводи касаційної скарги про те, що всі надані  ОСОБА_1 докази є недопустимими, оскільки подані в копіях та не засвідчені нею у порядку частини п`ятої статті 95 ЦПК України, не заслуговують на увагу, скільки стороною відповідача за первісним позовом під час розгляду справи не ставилися такі докази під сумнів у порядку частини шостої статті 95 ЦПК України не заявлялося клопотання про витребування оригіналів таких доказів.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що ним не доведено належними та допустимими доказами фактів, як отримання грошових коштів за час шлюбу з ОСОБА_1 за договором позики, так і їх спрямування на купівлю спірних квартир, тобто в інтересах сім`ї, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.
 
Посилання заявника на те, що суди дійшли помилкових висновків про не доведення отримання ним коштів за договором позики, оскільки такий договір вже є підтвердженням цього, не спростовують правильність ухвалених судових рішень, оскільки суди не ставили під сумнів сам факт отримання ним коштів, а дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність часу отримання коштів та спрямування їх витрати.
 
Отже, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів у справі, неправильним, на його думку, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права, щоне може бути підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки є переоцінкою Верховним Судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Посилання заявника на те, що висновки судів першої та апеляційноїінстанцій суперечать правовим висновкам, які висловлені у раніше прийнятих постановах Верховного Суду, не заслуговує на увагу, оскільки в наведених ним справах були встановлені інші фактичні обставини, а висновки судів попередніх інстанцій їм не суперечать. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець
Б. І. Гулько
Д. Д. Луспеник