ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8534/23 Справа № 203/494/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року                                                         
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача:Новікової Г.В. 
суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Левковської Катерини Юріївни на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 рокуу цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду  із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що згідно із заявою б/н від 01.11.2013 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за його користування. В порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 26.12.2022 року має заборгованість у сумі 73 606,96 грн., з яких: 61806,84 грн. - тіло кредиту; 2 869,04 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 7 931,08 – заборгованість за простроченими відсотками.
Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 73 606,96 грн. та судові витрати у розмірі 2 684 грн.. 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено: стягнуто на користь АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1  заборгованість за договором №б/н від 01 листопада 2013 року в розмірі 73 606,96 грн. та  судовий збір в сумі 2 684 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з банку судові витрати у розмірі 10 026 грн., які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. та судового збору у розмірі 4 026 грн.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Зазначає, що 02 квітня 2022 року з її банківської картки було не санкціоновано списано грошові кошти, про що вона відразу повідомила на гарячу лінію АТ КБ «Приват Банк» та звернулась до правоохоронних органів, що підтверджується наданими до суду документами, зокрема й доданим до апеляційної скарги аудіозаписом. Однак банк жодним чином не відреагував на її звернення та не зробив, дій направлених на блокування транзакції та повернення коштів. При цьому зазначає, що не повідомляла третім особам персональні дані, які дають змогу ініціювати платіжні операції по картці. Звертає увагу, що остання операція з кредитною карткою відбулась за її ініціативи 29 липня 2020 року для поповнення мобільного телефону на 38,38 грн.
Від АТ КБ «Приват Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у задоволення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначав, що списання коштів з рахунку ОСОБА_1 відбулось в результаті халатної поведінки щодо розповсюдження персональної інформації, яка містилась на кредитній картці та призначалась тільки для неї. Звертав увагу на те, що із наданого відповідачем звукозапису розмови з оператором банку вбачається факт втрати кредитної картки, бо останній не відоме її місце знаходження. Вважає, що наявність кримінального провадження щодо шахрайських дій не позбавляє ОСОБА_1 від обов`язку належного виконання зобов`язань за кредитним договором, а встановлення в рамках нього винних осіб дає право відповідачу повернути незаконно отримані кошти. Також зазначає, що відповідач не зверталась до нього із заявами про блокування картки та банк не несе відповідальності за неналежний переказ, зроблений відповідачем. Також заперечує проти стягнення коштів на професійну правничу допомогу заявлених ОСОБА_1 через їх завищеність, необґрунтованість та невідповідність вимогам розумності. 
Також від представника позивача після призначення справи до розгляду надійшло клопотання про витребування доказів, зокрема звукозапису розмови, яка відбулась 02.04.2022 року між ОСОБА_1 та оператором гарячої лінії АТ КБ «ПриватБанк» та інформацію щодо розгляду її звернення з приводу шахрайського списання грошових коштів з її кредитної картки та вжиття банком заходів з цього приводу. Також просила визнати поважними причини неподання таких доказів до суду першої інстанції у зв`язку із тим, що про наявність справи вона дізналась тільки після ухвалення оскаржуваного рішення. Однак враховуючи стадію розгляду справи та додані до апеляційної скарги копії документів, зокрема і аудіозапис розмови відповідача з оператором суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності витребування відомостей, зазначених представником відповідача у клопотанні.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову з урахуванням уточнених позовних вимог становить 73 606,96 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. У зв`язку із зазначеним ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи з повідомленням учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт користування відповідачем кредитними коштами та їх не повернення у відповідності до умов кредитного договору.
Такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права .
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 1055 ЦК України передбачено,що кредитний договір укладається у письмовій формі. 
Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір з ОСОБА_3 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій відповідач виразив згоду на те, що дана заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з «Тарифів», Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в ПриватБанку, що не містить підписів сторін. Крім того в матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту, підписаний ОСОБА_1 , в якому погоджено процентну ставку за користування кредитом, а саме базову процентну ставку в розмірі 0,00001 % на рік у межах пільгового періоду, за межами пільгового періоду 40,08% річних та при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту 81,60 % річних за кредитною програмою «Універсальна GOLD».
При зверненні з апеляційною скаргою представник ОСОБА_1 не заперечує факт укладення відповідачем із банком кредитного договору від 01.11.2013 року. 
Згідно довідок банку ОСОБА_1 01.04.2014 року була видана кредитна картка Універсальна GOLD, строк дії якої продовжувався до 10/22 та кредитний ліміт за якою протягом строку її дії збільшився з 500 грн. до 60 000 грн.
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 26.12.2022 року  складає 73 606,96 грн., з яких: 61806,84 грн. - заборгованості за тілом кредиту (55 910,97 – поточне тіло кредиту, 5 895,87 – прострочене тіло кредиту); 3 869,04 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 7 931,08 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.
Із виписки за договором вбачається, що 02.04.2022 року було проведено банківську операцію, якою з рахунку ОСОБА_1 списано 60000 грн як благодійний внесок. Зазначена сума і склала основну суму заборгованості за кредитом.
Також матеріали справи містять банківську виписку, згідно якої загальна сума заборгованості за кредитним договором, укладеним банком з ОСОБА_1 станом на 28.12.2022 року складає 71 810,62 грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01.11.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В підтвердження укладання договору позивачем надано копію анкети-заяви від 01.11.2013 року з підписом клієнта, де зазначено його особисті дані; розрахунки заборгованості за договором від 01.11.2013 року, виписки за договором б/н на ім`я відповідача, довідку про збільшення кредитного ліміту, якими підтверджується надання грошових коштів ОСОБА_2 та періодичні погашення за наданим кредитом.
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що кошти в сумі 60 000 грн. були зняті з її кредитної картки 02.04.2022 року в результаті шахрайських дій третіх осіб, про що вона повідомила працівників банку та правоохоронні органи. 
Зокрема з доданих до апеляційної скарги документів, які відповідач не мала змоги надати до суду першої інстанції, оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без її участі, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе їх прийняти, вбачається, що 02.04.2022 року в 22год 12 хв. з картки було списано 60000 грн. благодійний внесок, після зняття з кредитної картки відповідача невідомими особами 60 000 грн., остання повідомила працівників АТ«ПриватБанк» про списання третіми особами грошових котів з її картки та співробітник банку прийняв таку заявку про шахрайські дії та повідомив клієнта про необхідність звернутись до правоохоронних органів та блокування картки, за якою відбулось списання. При цьому відповідач не зазначала, що вона втрачала картку або передавала інформацію щодо неї третім особам, лише вказувала на те, що строк дії наявної у неї картки закінчився.
Також ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського РУП ГУПНП у Дніпропетровській області та Національного банку України щодо вчинення шахрайських дій . 
У пунктах 32.1, 32.7статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»(надалі - Закон) визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.
Згідно із пунктом 37.2статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.
Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 Закону).
Згідно з пунктом 14.16статті 14 цього Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Відповідно до пункту 14.14 статті 14 цього Закону під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.
Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений положенням «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» (надалі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів».
Вимоги цього Положення поширюються на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач).
Так, згідно З п.п.5-9 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Пунктом 9 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Згідно з п.14.3.ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.
Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705(далі - Положення № 705).
Згідно з пунктом 14.12.статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.
Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Відповідно до п.7 розділу X Положення № 705 контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків.
3a змістом п. 6 розділу VI Положення № 705 та п. 14.6. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи після списання спірних грошових коштів ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про підозрілу активність на її рахунку, яка могла виявитись шахрайськими діями та картка була заблокована.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку з приводу наявності підстав для стягнення заборгованості, яка виникла в результаті списання з  рахунку відповідача 60 000 грн., оскільки ОСОБА_1  повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку та звернулась до правоохоронних органів з приводу заволодіння грошовими коштами з банківського рахунку.  
Позивачем ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в апеляційній інстанції не доведено, що відповідач будь-якими своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. До таких висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 751/5017/20.
Також аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 758/7327/14-ц, від 12.02.2018 року у справі № 592/2386/16-ц та від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК Українимає враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права. 
Так, відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, колегія суддів апеляційного суду, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості, яка виникла в результаті списання 02.04.2022 року грошової суми у розмірі 60 000 грн..
Зокрема суд апеляційної інстанції врахував, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони. Банком доводи відповідача не спростовані та не надано результатів перевірки з цього приводу. Таким чином позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 141 ЦПК України, з банку на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 73 606,96 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Левковської К. Ю. задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 026 грн.. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: