Номер провадження: 22-ц/813/6940/23 
Справа № 947/23450/21
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Зозулянського Д.О. та 
представника ОСОБА_2 – адвоката Албул Т.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Зозулянського Дмитра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Савицька Олена Юріївна про визнання права власності у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2021року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Савицька О.Ю. про визнання права власності у порядку спадкування за законом, в якому просила суд:
- визнати право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 18353483), яка належала ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ОСОБА_1 ;
- визнати право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 13872421), яка належала ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ОСОБА_1 ;
- стягнути судові витрати по справі з відповідача.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що 15 грудня 1969 року від батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був народжений її брат - ОСОБА_4 . Позивач була народжена ІНФОРМАЦІЯ_2 від батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Брат позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати брата позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири, площею 57,7 кв.м №32, розташованої в будинку АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири, площею 36,4 кв.м №2, розташованої в будинку АДРЕСА_4 , яка належала їй на праві власності.
Позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на яку були отримані відповіді про відсутність документів, що є доказом родинних відносин позивача зі спадкодавцями.
08 лютого 2021 року на адресу позивача з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса надійшов інформаційний лист №327/02-14 від 29.01.2021 про те, що з питань прийняття спадщини до майна померлого у липні 2020 року ОСОБА_4 звернулися спадкоємці першої черги.
Також, 08 лютого 2021 року на адресу позивача з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса надійшов інформаційний лист №325/02-14 від 29.01.2021 року про те, що з питань прийняття спадщини до майна померлої у липні 2020 року ОСОБА_5 звернулися спадкоємці другої черги.
Позивач вважає, що оскільки за її кошти було організоване поховання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , жодні родичі не приймали в цьому участі, не цікавились їх станом за час їх життя, а звернення невідомих осіб то Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса з питань прийняття спадщини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є безпідставним та бездоказовим, вона має право на спадкування після зазначених осіб, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року залучено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , у якості співвідповідача у справі.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду, адвокат Зозулянський Д.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Третя особа державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Савицька Олена Юріївна в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки. 
 
02 листопада 2023 року від державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Савицької О.Ю. надійшла заява про розгляд справи без її участі.
 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Зозулянського Д.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, та представника ОСОБА_2 – адвоката Албул Т.В., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.
Згідно статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, тобто згідно з визначеною законом черговістю спадкоємців, спадкоємці з першої по п`яту чергу.
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).
Згідно статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Разом з тим, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Належними сторонами у спорах про визнання права власності у порядку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені такими за змістом заповіту або за законом, які звернулися у передбаченому законом порядку та у строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину.
На підставі матеріалів справи, судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 1969 року від батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був народжений ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію (т. 1 а.с. 72).
ОСОБА_1 була народжена ІНФОРМАЦІЯ_2 від батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 30).
Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за №2387.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального відділу юстиції в Одеській області було складено актовий запис за №7263.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального відділу юстиції в Одеській області було складено актовий запис за №7262.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири, площею 57,7 кв.м №32, розташованої в будинку АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири, площею 36,4 кв.м №2, розташованої в будинку АДРЕСА_4 , яка належала її на праві власності.
Матеріалами справи також встановлено, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулась позивач ОСОБА_1 , стверджуючи, що вона є сестрою померлого ОСОБА_4 . В результаті чого Київською державною нотаріальною конторою у місті Одеса була заведена спадкова справа №685/2020 до майна померлого у липні 2020 року ОСОБА_4 та спадкова справа №686/2020 до майна померлої у липні 2020 року ОСОБА_5 .
16 вересня 2020 року в Київській державній нотаріальній конторі м. Одеси була зареєстрована заява ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно якої вона повідомляє нотаріальну контору, що вона приймає спадщину, яка лишилась після смерті її сестри ОСОБА_5 .
12 жовтня 2020 року в Київській державній нотаріальній конторі м. Одеси була зареєстрована заява ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно якої вона повідомляє нотаріальну контору, що вона приймає спадщину, яка лишилась після смерті її племінника ОСОБА_4 .
27 листопада 2020 року в Київській державній нотаріальній конторі м. Одеси була зареєстрована заява ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно якої він повідомляє нотаріальну контору, що він приймає спадщину, яка лишилась після смерті його батька ОСОБА_4 .
29 січня 2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса на адресу позивача було направлено інформаційний лист про те, що з питань прийняття спадщини до майна померлого у липні 2020 року ОСОБА_4 звернулися спадкоємці першої черги.
29 січня 2021 року державним нотаріусом на адресу позивача було направлено інформаційний лист про те, що з питань прийняття спадщини до майна померлої у липні 2020 року ОСОБА_5 звернулися спадкоємці другої черги.
29 липня 2020 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса на заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було повідомлено, що в документах, які були надані позивачем для оформлення спадщини до майна померлих, відсутні документи, що є доказом родинних відносин позивача зі спадкодавцями.
В позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач ОСОБА_8 зовсім не має ніяких родинних зв`язків з померлою ОСОБА_5 , вони між собою не мають ніякого кровного споріднення, вони чужі один одному, і ніяка ступінь спорідненості, яка визначена Цивільним Кодексом України, не розповсюджується на ОСОБА_8 ..
По відношенню до померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_8 має наступну спорідненість – неповна рідна родина, яка має одного батька, але різних матерів (єдинокровна), тобто спадкоємець другої черги, при цьому з питань прийняття спадщини до майна померлого у липня 2020 року ОСОБА_4 , звернулись спадкоємці першої черги, а саме син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 стверджує, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають права на спадкування за законом після смерті в липні 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки відповідачі зовсім не приймали участь у житті та в подальшому похованні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. 
Щодо вищезазначених посилань в апеляційній скарзі слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 1259 ЦК України черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину.
Фізична особа, яка є спадкоємцем наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Таким чином, з метою вирішення питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Підставами для зміни черговості спадкування є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг; 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріальне вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Тобто для зміни черговості спадкування необхідна одночасна наявність усіх п`яти зазначених обставин.
Для задоволення позову в цій частині, необхідна одночасна наявність усіх п`яти зазначених обставин.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
При цьому, частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21).
Також, в постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Апеляційний суд вказує, що позивачем ОСОБА_1 не доведено наявності вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема, те що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу, а позивачка, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу.
Посилання позивачки ОСОБА_1 , що за її кошти було організоване поховання ОСОБА_4 не може бути єдиною підставою для зміни черговості одержання права на спадкування, щодо майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Щодо відсутності підстав для зміни черговості одержання права на спадкування щодо майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід зазначити наступне.
Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України (постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №206/68/15-ц (провадження №61-2254св18), постанова Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року в справі №441/509/16 (провадження №61-27049св18).
У постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі №534/1318/17 (провадження №61-1821св19) зазначено, що: «вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Оскільки позивач не довела в установленому законом порядку, що вона є особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, а також не зверталася з позовом про одержання права на спадкування, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про безпідставність такої вимоги».
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Таким чином, вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України; відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Як було встановлено матеріалами справи позивач ОСОБА_8 не має жодних родинних зв`язків з померлою в липні 2020 року ОСОБА_5 , вони між собою не мають ніякого кровного споріднення, вони чужі один одному, і ніяка ступінь спорідненості, яка визначена Цивільним Кодексом України, не розповсюджується на ОСОБА_8 ..
А тому з урахуванням того, що ОСОБА_8 не має жодних родинних зв`язків з померлою в липні 2020 року ОСОБА_5 , то усунення від спадкування спадкоємця за законом другої черги - ОСОБА_2 , не породжує для позивача пов`язані зі спадкуванням права. Тому відсутні порушені права та інтереси позивача ОСОБА_8 , що є самостійною підставою для відмови в позові в частині визнання за ОСОБА_8 права власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 фактично прийняв у спадщину, все майно від матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємець першої черги, відповідно до статті 1261 ЦК України, з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис 7262 (т. 1 а.с. 31).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , актовий запис 7263 (т. 1 а.с. 32).
Відповідно до вимог ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них.
Якщо кілька осіб, які могли б спадкувати одна після одної, померли під час спільної для них небезпеки (стихійного лиха, аварії, катастрофи тощо), припускається, що вони померли одночасно. У цьому випадку спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб.
Також згідно вимог п. п. 1.8. – 1.10. глави 10 наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України», якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них.
Якщо кілька осіб, які могли б спадкувати одна після одної, померли під час спільної для них небезпеки (стихійного лиха, аварії, катастрофи тощо), припускається, що вони померли одночасно. У цьому випадку спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб.
Спадкоємець, який помер хоч і через декілька годин після спадкодавця, але на наступну добу, не вважається померлим з ним одночасно і у нього виникає право на спадщину.
Тому, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були особами які могли б спадкувати один після одного та померли протягом однієї доби, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожного з них. Тобто, особи, які померли в один день, а у даній справі в однаковий час доби, вважаються такими, що померли одночасно, та в них не виникає права на спадщину після смерті один одного. Оскільки ніхто з них не став спадкоємцем після смерті іншого, спадщина відкривається одночасно і переходить окремо до кожного з їх власних спадкоємців.
Колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_3 не має права спадкування за законом після смерті свого батька громадянина України ОСОБА_4 , тому що є громадянином РФ, що встановлено постановою КМУ від 28.02.2022 за №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», з огляду на наступне.
Відповідно до положень п.п. 1 п. 1 постанови КМУ від 28.02.2022 за №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» установлено, що в умовах воєнного стану та протягом одного місяця з дня його припинення або скасування нотаріальні дії вчиняються з урахуванням таких особливостей (заборон), а саме незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» зупиняються. У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. 
Зазначені обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, та не поширюються на нотаріальні дії, в тому числі щодо видачі свідоцтва про право на спадщини.
Таким чином, твердження про те, що відповідач ОСОБА_3 , як громадянин РФ не має права спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 , є необґрунтованими та ґрунтуються на власному неправильному тлумаченні норм чинного законодавства, оскільки постанова КМУ від 28.02.2022 за №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», на яку посилається позивач в апеляційній скарзі не поширюються на нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщини.
За таких обставин, доводи наведені у апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм права на власний розсуд.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого, законного та справедливого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Зозулянського Дмитра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 04 грудня 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда