Справа № 463/2040/15-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/137/20                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 листопада 2023 року м.Львів 
Справа №  463/2040/15
   Провадження № 22ц/811/137/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
з участю:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ,  ОСОБА_7 на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 27 березня 2019 року у складі судді Леньо С.І., у справі за позовом ОСОБА_6 (правонаступника ОСОБА_8 ) до Винниківської міської ради (правонаступником якої є Львівська міська рада), ОСОБА_9 (правонаступниками якого є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ), з участю третіх осіб: ОСОБА_12 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсними рішень, скасування запису про реєстрацію земельної ділянки; позовом ОСОБА_1 ,  ОСОБА_7  до  Винниківської   міської   ради (правонаступником якої є Львівська міська рада),   ОСОБА_9 (правонаступниками якого є  ОСОБА_10 та  ОСОБА_11 ), Головного  управління  Держгеокадастру у  Львівській області  про визнання недійсними рішень та скасування  запису про реєстрацію земельної ділянки, -     
встановив:
28 квітня 2015 року ОСОБА_8 (правонаступником якого є ОСОБА_6 ) звернувся з позовом про визнання недійсним рішення № 843 від 28 квітня 2005 року тридцятої сесії четвертого скликання Винниківської міської ради про погодження ОСОБА_9 місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,1200 га у власність для ведення садівництва на АДРЕСА_1 ; визнання недійсним рішення № 48 від 6 липня 2006 року третьої сесії четвертого скликання Винниківської міської ради Львівської області про затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання ОСОБА_9 у приватну власність земельної ділянки; скасування запису в поземельній книзі про реєстрацію спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4610160300:05:001:0072. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_8 був одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 двоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 . Власниками квартири АДРЕСА_3 у цьому будинку є ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 . Зазначає, що на підставі рішення Виконавчого комітету Винниківської міської ради Львівської області від 20 квітня 2006 року № 147 квартирі АДРЕСА_4 , а квартирі АДРЕСА_5 . Вказує, що ці будинки та приналежні до них допоміжні будівлі і споруди розташовані на земельній ділянці загальною площею 2022 кв.м, яка після поділу житлового будинку АДРЕСА_1 та присвоєння нових поштових адрес не розподілялась. Стверджує, що, порушуючи права ОСОБА_14 , як землекористувача, Винниківська міська рада незаконно розпорядилася частиною вказаної земельної ділянки і на сесії 28 квітня 2005 року ухвалила рішення № 843 про погодження ОСОБА_9 місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,1200 га у власність для ведення садівництва на АДРЕСА_1 . Крім того, рішенням № 48 від 6 липня 2006 року ОСОБА_9 затверджено проект відведення земельної ділянки та вирішено надати йому у приватну власність цю земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва. На підставі цього рішення ОСОБА_9 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Вказує, що приймаючи такі рішення, Винниківська міська рада діяла з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки ОСОБА_9 погоджено передачу земельної ділянки за рахунок більшої частини земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 та приналежних до нього господарських будівель і споруд (після поділу - будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_6 зареєстрований у 1968 році після проведеної реконструкції у житлові приміщення нежитлової господарської будівлі, розташованої на земельній ділянці житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно із розподілом земельних ділянок між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . На підставі рішення Виконкому Винниківської міської ради № 89 від 14 квітня 1992 року за будинком АДРЕСА_7 - площею 2022 кв.м. Стверджує, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель житлової і громадської забудови, проте надана ОСОБА_9 для ведення садівництва. Проект відведення такої земельної ділянки виготовлений та затверджений без погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами. Вважає, що оскаржувані рішення прийнято Винниківською міською радою в умовах дії ухвали від 26 квітня 2006 року про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії рішення № 843 від 28 квітня 2005 року та заборони Винниківській міській раді вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення, що стосуються оформлення, видачі чи передачі спірної земельної ділянки. Вказує, що дії Державного кадастрового реєстратора по здійсненню реєстрації земельної ділянки є похідними від рішень Винниківської міської ради Львівської області № 843 від 28 квітня 2005 року та № 48 від 6 липня 2006 року, на підставі яких була сформована спірна земельна ділянка та затверджено проект землеустрою. Наслідком визнання недійсними цих рішень є скасування запису в Поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки. Просив позов задовольнити.
27 квітня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулися з позовом до Винниківської міської  ради (правонаступником якої є Львівська міська рада),  ОСОБА_9 (правонаступниками якого є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ), Головного управління  Держгеокадастру у Львівській області  про визнання недійсними рішень та скасування запису про реєстрацію земельної ділянки. В обґрунтування позову посилаються на ті ж підстави, що ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є співвласниками колишньої квартири АДРЕСА_2 будинку, якій після поділу присвоєно нову поштову адресу: № 12в. Просять позов задовольнити.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позовів.
Рішення суду оскаржили ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , ОСОБА_7 . Зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовів, посилаючись на доводи своїх позовних заяв. Зазначають, що право на земельну ділянку посвідчувалось не лише державними актами, але й іншими документами, зокрема, до набрання чинності ЗК України 1990 року право користування громадян у містах і селищах міського типу посвідчувалось записами в реєстрових книгах виконкомів місцевих рад. Право користування позивачами спірною земельною ділянкою нерозривно пов`язане з їхніми правами на житловий будинок та приналежні до нього господарські будівлі і споруди. Вказують, що сам житловий будинок АДРЕСА_1 , як самостійний об`єкт реєстрації виник у 1964 році в результаті реконструкції господарської будівлі та зареєстрований у 1968 році, а розподіл земельної ділянки проведений у 1992 році. Вказують, що вони (позивачі) є суб`єктами права користування земельною ділянкою. З метою отримання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку звернулись до Винниківської міської ради з відповідною заявою, однак така заява не була розглянута, чим порушено права позивачів на отримання у власність такої ділянки. Зазначають, що оскаржувані рішення прийняті в період дії ухвал про забезпечення позову від 21 січня 2003 року та 26 квітня 2006 року, за якими ОСОБА_9 заборонено вчиняти будь-які дії пов`язані з розпорядженням у будь-який спосіб будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , а також земельними ділянками до вказаних будинків. Стверджують, що під час дії цієї заборони Винниківська міська рада прийняла оскаржуване рішення № 843 від 28 квітня 2005 року, дія якого зупинена ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2006 року. Зазначають, що під час дії цієї ухвали Винниківська міська рада прийняла оскаржуване рішення № 48 від 6 липня 2006 року. Вказують, що проект відведення земельної ділянки не містить акту погодження меж земельної ділянки, а межа спірної земельної ділянки проходить по господарській будівлі. 
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належав ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11 травня 2006 року. Згідно відповідної відмітки на цьому свідоцтві, на частки будинку, яка належала ОСОБА_15 , державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 червня 2013 року ОСОБА_8 .
Будинок АДРЕСА_1 , право власності на який первинно мали ОСОБА_8 та ОСОБА_16 , в минулому значився як квартира АДРЕСА_5 , що стверджується свідоцтвом про право власності від 30 вересня 2004 року. 
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_1 від 13 січня 2016 року.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, належний ОСОБА_8 будинок за адресою: АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_6 , яка є власником цього будинку.
Власниками квартири АДРЕСА_4 , згідно свідоцтва про право власності від 26 липня 2004 року були ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 .
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Винниківської міської ради № 367 від 19 жовтня 2004 року, будинок АДРЕСА_1 знято з балансу Винниківської міської ради.
Згідно рішення Виконавчого комітету Винниківської міської ради № 147 від 20 квітня 2006 року квартирі АДРЕСА_4 присвоєно окрему поштову адресу: АДРЕСА_1 , а квартирі АДРЕСА_5 .
Згідно з рішенням № 843 від 28 квітня 2005 року тридцятої сесії четвертого скликання Винниківської міської ради ОСОБА_9 погоджено місце розташування та надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,1200 га у власність для ведення садівництва на АДРЕСА_1 . З витягу з протоколу цієї сесії Винниківської міської ради від 28 квітня 2005 року, за таке рішення проголосували 18 депутатів, утримався - 1, не голосували - 2, проти - 0. 
Відповідно до рішення Винниківської міської ради № 48 від 6 липня 2006 року ОСОБА_9 затверджено проект відведення земельної ділянки та надано йому у приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва на АДРЕСА_1 .
На підставі цього рішення ОСОБА_9 видано державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.
Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно із п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно із ч.ч. 1, 2, 6 - 10 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри земельної ділянки та мета її використання.
Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.
Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.
Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.
Згідно із ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На час виникнення спірних правовідносин механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначався Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26 квітня 2004 року.
Пунктами 6-11 цього Порядку передбачено, що проект відведення земельної ділянки розробляється на основі завдання, затвердженого замовником, що є невід`ємною частиною договору на проведення відповідних робіт.
В иконавець у встановлений договором строк розробляє проект землеустрою, який включає текстові та графічні матеріали, обов`язкові положення, встановлені завданням на розроблення проекту, інші дані, необхідні для вирішення питання щодо відведення земельної ділянки.
В имоги до складу, змісту та оформлення проекту відведення земельної ділянки встановлюються нормативно-технічною документацією із землеустрою.
П роект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини.
У разі відведення земельної ділянки для розробки корисних копалин або забудови територій на площах їх залягання проект погоджується також з органом державного геологічного контролю та органом державного гірничого нагляду.
П огоджений проект відведення земельної ділянки підлягає державній експертизі, яка проводиться органом земельних ресурсів відповідно до законодавства.
П ісля одержання позитивного висновку державної експертизи проект відведення земельної ділянки розглядається сільською, селищною, міською радою, районною, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією, затверджується ними або в установленому порядку подається до інших органів, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок.
Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції, чинній на дату передачі у приватну власність спірної земельної ділянки) визначено компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Такі питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (пункти 30, 34 частини першої статті 26 зазначеного Закону).
Вирішення питання про надання спірної земельної ділянки у власність належить до виключної компетенції Винниківської міської ради, яка в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення та надалі приймає рішення про затвердження проекту землеустрою за умови його відповідності вимогам чинного законодавства.
Судом встановлено, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки за заявою відповідача проведено Львівською регіональною філією центру Державного земельного кадастру, в процесі чого було складено акт вибору земельної ділянки на АДРЕСА_1 , складено позитивний висновок головного державного санітарного лікаря Личаківського району м. Львова щодо вибору щодо придатності земельної ділянки для ведення садівництва, висновок Державного управління екології та природних ресурсів в Львівській області про погодження місця розташування земельної ділянки, висновок Виконавчого комітету Винниківської міської ради про погодження місця розташування земельної ділянки ОСОБА_9 для ведення садівництва за вказаною адресою, висновок Відділу приміських земель м.Львова Управління земельних ресурсів про погодження місця розташування земельної ділянки ОСОБА_9 для ведення садівництва на АДРЕСА_1 .
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає в себе технічне завдання на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, каталог координатів кутів повороту меж, розбивочне креслення, містобудівні умови та обмеження щодо режиму користування земельною ділянкою, обмеження щодо режиму використання земельної ділянки, що відводиться для ведення садівництва, акт здачі прийомки виконання комплексу проектно-пошукових робіт з виготовлення проекту відведення земельної ділянки, а також висновки щодо погодження проекту відведення.
Згідно розбивочного креслення межа спірної земельної ділянки не проходить по межі будинку АДРЕСА_1 .
Матеріали відведення земельної ділянки погоджені Санепідемустановою Личаківського району м. Львова, Державним управлінням екології та природних ресурсів, Відділом охорони культурної спадщини Львівської ОДА, Виконавчим комітетом Винниківської міської ради та Відділом приміських земель м. Львова.
З висновку державної експертизи від 8 червня 2006 року вбачається, що проект відведення відповідає вимогам чинного законодавства, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно.
На підставі встановленого суд першої інстанції прийшов до висновку, що у Винниківської міської ради не було підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, оскільки такий проект відповідав вимогам чинного законодавства і при його розробленні були повністю дотримані вимоги чинного на той час законодавства.
Позивачі у своїх позовних заявах заперечують суб`єктивне право ОСОБА_9 на спірну земельну ділянку з тих підстав, що така по суті виділена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , який надалі був поділений на будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
Встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів № 89 від 14 квітня 1992 року закріплено в постійне безстрокове користування ОСОБА_9 земельну ділянку площею 1000 кв.м, в тимчасове користування строком на 5 років - земельну ділянку площею 1022 кв.м згідно поданої схеми. Також виділено ОСОБА_17 в постійне безстрокове користування земельну ділянку площею 980 кв.м за рахунок земель, закріплених за колишнім комунальним будинком АДРЕСА_8 .
Таке рішення прийняте з врахуванням висновків міжміського бюро технічної інвентаризації про можливість розподілу земельних ділянок за будинковолодінням на АДРЕСА_9 і АДРЕСА_1 .
Відповідно до цього висновку земельна ділянка станом на 17 лютого 1992 року складає 4002 кв.м і, виходячи з цієї площі, за будинком АДРЕСА_1 запропоновано закріпити земельну ділянку площею 1980 кв.м, за будинком АДРЕСА_1 - 2022 кв.м.
Цим рішенням по суті вирішено питання про закріплення за ОСОБА_9 та ОСОБА_17 земельних ділянок, а не про закріплення земельної ділянки за будинком АДРЕСА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Винниківської міської ради № 295 від 17 листопада 1992 року закріплено у постійне безстрокове користування за власником будинку АДРЕСА_8 ОСОБА_10 земельну ділянку площею 1022 кв.м і, як зазначено в цьому рішенні, його слід вважати доповненням до рішення № 89 від 14 квітня 1992 року.
Рішенням № 344 від 18 червня 1996 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м для обслуговування житлового будинку у господарських споруд на АДРЕСА_4 , а також земельну ділянку площею 1022 кв.м для ведення особистого підсобного господарства за вказаною адресою. 
Судом встановлено, що такі рішення стосувались закріплення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 за сім`єю ОСОБА_18 і саме в цій частині рішення скасовані рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 червня 2003 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2003 року та ухвалою Верховного Суду України від 7 травня 2004 року.
В частині, що стосується закріплення земельної ділянки за будинком АДРЕСА_1 міська рада рішення не приймала.
Відповідно до ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ст. 321 цього Кодексу власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. 
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно із ч. 1 ст.356 цього Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Такі частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.
Відповідно до ст. 358 ЦІК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Зазначена правова норма регулює порядок здійснення права спільної часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.
При встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок.
Виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише за його згодою.
Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.
На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України), спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.
Згідно із ч. 2 ст. 364 ЦК України виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.
Відповідно до ст. 183 цього Кодексу річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення .
Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, при проведенні поділу співвласнику передається частка жилих та нежилих приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без спричинення неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
У випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
Згідно із ч. 4 ст. 367, ч. 4 ст. 372 ЦК України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій чи сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року.
Згідно із пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Відповідно до пунктів 2.5, 2.6 цієї Інструкції при підготовці документів про поділ нерухомого майна суб`єкти господарювання проводять такі дії: уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об`єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах; за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально. 
П ісля цього готується Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1), який містить такі дані: а) кому належить об`єкт нерухомого майна; б) на підставі яких правовстановлюючих  документів; в) повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; г) фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; ґ) який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; д) склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; е) пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства.
Отже, поділ майна можливий виключно у випадку, якщо існує технічна можливість утворення двох окремих об`єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідним висновком, і проводиться такий поділ виключно на підставі нотаріально посвідченого договору, укладеного між учасниками спільної власності або ж на підставі відповідного рішення суду.
З рішення Виконавчого комітету Винниківської міської ради № 147 від 20 квітня 2006 року вбачається, що висновок щодо технічної можливості проведення поділу будинку АДРЕСА_1 не складався, договір про проведення поділу цього будинку не укладався, а відповідне рішення суду не ухвалювалось.
Суд першої інстанції не погодився з доводами позивачів про те, що будинок АДРЕСА_1 поділений на будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 в на підставі вказаного рішення, оскільки таке рішення не заміняє собою нотаріально посвідченого договору чи рішення суду про поділ будинку і по суті. Цим рішенням лише присвоєно нові поштові адреси квартирам АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 . Таке рішення приймалось на підставі заяв ОСОБА_8 та ОСОБА_1 про присвоєння окремих поштових адрес квартирам АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .
Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст. 380 цього Кодексу житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.
Згідно із ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку, та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Суд першої інстанції вірно зазначив у своєму рішенні, що незважаючи на присвоєння квартирам АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 поштових адрес у виді будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 в відповідно, такі за своєю правовою природою залишились квартирами у двоквартирному будинку і відповідно, правовий статус житла позивачів регулюється ст. 382 ЦК України, за якою позивачі є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку, і саме як у співвласників двоквартирного будинку у позивачів виникають права на земельну ділянку, а не як співвласників окремих об`єктів нерухомості - будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган місцевого самоврядування надає дозвіл на розробку проекту землеустрою в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність. 
На час винесення рішення № 843 від 28 квітня 2005 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою будинок АДРЕСА_1 був двоквартирним, власниками квартири АДРЕСА_3 була сім`я ОСОБА_19 , а власниками квартири АДРЕСА_2 - сім`я ОСОБА_20 . Будучи власниками квартир, вони не мали переважного права на отримання у власність спірної земельної ділянки.
Відомості, що власниками квартир цього будинку створювалося ОСББ, відсутні.
Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
Встановлено, що будинок, у якому проживають позивачі, не може вважатись двома окремими об`єктами нерухомості. Позивачі, як його співвласники, вправі претендувати на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування цього будинку у розмірі не більше 0,10 га.
Під час прийняття оскаржуваних рішень Винниківська міська рада дотрималась процедури відведення земельної ділянки у власність, тому відсутні підстави для визнання недійсним рішення № 843 від 28 квітня 2005 року та № 48 від 6 липня 2006 року.
В межах розгляду цивільної справи № 2-141/03 ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21 січня 2003 року заборонено ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вчиняти будь-які дії пов`язані з розпорядженням у будь-який спосіб відповідно приналежними їм будинками за АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , земельними ділянками до вказаних будинків, а також будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою до вказаного будинку.
Цією ухвалою заборонено ОСОБА_9 в тому числі вчиняти дії щодо земельної ділянки саме на час розгляду спору. На час прийняття оскаржуваних рішень Винниківською міською радою справа № 2-141/03 вже була розглянута. На час прийняття рішення № 48 від 6 липня 2006 року про надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_9 вказані заходи забезпечення позову були скасовані ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2005 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2005 року.
Ухвалою суду від 26 квітня 2006 року у справі № 2-454/2007 зупинено дію рішення № 843 від 28 квітня 2005 року, а також заборонено Винниківській міській раді вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення, що стосуються оформлення, видачі та передачі земельної ділянки на АДРЕСА_1 ОСОБА_9 .
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2007 року у вказаній справі, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2010 року, закрито провадження у справі, оскільки спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Винниківська міська рада не вправі була приймати рішення про відведення земельної ділянки ОСОБА_9 в період чинності судової заборони, однак характер цього порушення не відповідає змісту способу захисту цивільних прав, оскільки права позивачів не можуть вважатись порушеними і станом на час прийняття оскаржуваних рішень будинок позивачів з юридичної точки зору є одним об`єктом нерухомого майна.
Сторони, відповідно до ст. 14 Конституції України вправі претендувати на спірну земельну ділянку. Надання такої ділянки ОСОБА_9 не свідчить про порушення прав мешканців будинку АДРЕСА_1 , біля якого наявна земельна ділянка.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Судом встановлено, що позивачам не передавалася у визначеному законом порядку земельна ділянка, яка була б суміжною із спірною земельною ділянкою, а відтак, позивачі не можуть вважатися суміжними землекористувачами, з якими необхідно погоджувати межу під час виготовлення технічної документації.
Тобто, земельна ділянка чи ділянки для обслуговування належних позивачам об`єктів нерухомості не сформована. Відомості про те, що позивачі вживали заходи для оформлення свого землекористування відсутні.
На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України).
Особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Суд виходив з того, що права позивачів не можуть вважатись порушеними як станом на час прийняття оскаржуваних ними рішень, так і на даний час,оскільки будинок позивачів є одним об`єктом нерухомого майна. Надання спірної земельної ділянки ОСОБА_9 не свідчить про порушення прав мешканців будинку АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги доводи позивачів, що межа спірної земельної ділянки проходить по стіні господарської будівлі, як це відображено у розбивочному кресленні, оскільки для забезпечення прав позивачів може бути встановлення земельного сервітуту, а не скасування рішення в цілому.
Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 681/1039/15-ц) зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Що ж стосується аргументів про непогодження меж земельної ділянки, такі не змінюють висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.
У встановленому законом порядку позивачам не передавалася земельна ділянка, яка була б суміжною із спірною земельною ділянкою, а відтак, останні не можуть вважатись землекористувачами, з якими відбувається погодження меж, при тому що така стадія як погодження меж відповідно до висновків Верховного Суду взагалі є допоміжною і не впливає на висновки суду про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень та скасування запису про реєстрацію земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам на підставі досліджених судом доказів, та не спростовані доводами апеляційних скарг. Судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд не приймає до уваги долучений 23 червня 2022 року ОСОБА_1 через канцелярію суду разом із додатковими письмовими поясненнями висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи по заяві ОСОБА_1 від 22 червня 2022 роу № 305-Е, оскільки зазначений висновок подано після ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції.
Відповідно до частини 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із частиною 3 статті 367 цього Кодексу докази які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
ОСОБА_1 не надав обґрунтування наявності причин, через які він не мав можливості подати висновок експерта у встановлені процесуальним законом строки.
Неприйняття такого доказу узгоджується з позицією Верховного Суду, наведеною у постановах: від 25 квітня 2018 року (справа № 911/3250/16), від 6 лютого 2019 року (справа № 916/3130/17), від 26 лютого 2019 року (справа № 913/632/17), від 6 березня 2019 року (справа № 916/4692/15), від 11 вересня 2019 року (справа № 922/393/18), від 16 грудня 2020 року (справа № 908/1908/19).
Підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції не встановлені.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги   ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ,  ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2023 року.

Головуючий 
Судді