КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/4578/19                                                                      Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/10975/2023                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2023 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карпенко Оксана Михайлівна, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним,
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карпенко О.М., про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року позовну заяву за територіальною юрисдикцією (підсудністю) передано до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с.42-43, т.1).
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19 грудня 2019 року (а.с.78-79, т.1).
Підготовче судове засідання 19 грудня 2019 року не відбулось у зв`язку з відпусткою судді і наступне підготовче засідання у справі призначено на 01 квітня 2020 року (а.с.86-87, т.1).
31 березня 2020 року представник відповідача - адвокат Романцова Т.В. направила клопотання про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 01 квітня 2020 року, у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2 (а.с.105-106, т.1).
Підготовче судове засідання 01 квітня 2020 року не відбулось у зв`язку з відпусткою судді і наступне підготовче засідання у справі призначено на 01 вересня 2020 року (а.с.91-92, т.1).
Розпорядженням керівника апарату суду від 26 травня 2020 року № 387 здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі звільненням головуючого судді у відставку (а.с.107-108, т.1).
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 26 листопада 2020 року (а.с. 110-111, т.1).
Позивач та представник відповідача - адвокат Романцова Т.В. звернулись до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби COVID-19 та зайнятістю в іншому судовому процесі відповідно (а.с.114-117, т.1).
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, підготовче засідання 26 листопада 2020 року було відкладено на 21 квітня 2021 року (а.с.124, т.1).
21 квітня 2021 року судове засідання в даній справі не відбулось у зв`язку із зайнятістю судді в іншому процесі. Наступне підготовче засідання призначено на 16 вересня 2021 року (а.с.156, т.1).
16 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кубрак О.О. звернувся до суду із заявою про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні 16 вересня 2021 року без участі сторони відповідача (а.с.170, т.1).
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, підготовче засідання 16 вересня 2021 року було відкладено на 19 січня 2022 року (а.с.166, т.1).
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року, постановленою за участі представників сторін, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду на 02 червня 2022 року (а.с. 188, т.1).
01 червня 2022 року засобами електронного зв`язку до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона знаходиться у тимчасово окупованому м. Мелітополь і не має можливості виїхати на підконтрольну Україні територію (а.с.196, т.1).
Ухвалою суду від 02 червня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, розгляд справи було відкладено на 19 липня 2022 року у зв`язку з першою неявкою позивача без поважних причин (а.с.200-201, т.1)
19 липня 2022 року судове засідання не відбулось внаслідок перебування судді у нарадчій кімнаті в іншій справі. Розгляд справи призначений на 07 листопада 2022 року (а.с.212, т.1).
07 листопада 2022 року розгляд справи не відбувся через відсутність електроенергії в суді. Розгляд справи призначено на 21 березня 2023 року (а.с.220, т.1)
Судове засідання 21 березня 2023 року було відкладено на 23 травня 2023 року внаслідок неявки позивача (а.с. 239-240, т.1).
Ухвалою Голосіївського районного суду м Києва від 23 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
При цьому суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про розподіл судових витрат на правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази необґрунтованих дій позивача.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у компенсації судових витрат, відповідач в особі представника - адвоката Романцової Т.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, й ухвалити в цій частині нове рішення, яким вирішити питання розподілу судових витрат у справі, стягнувши з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 42 750,00 грн.
На думку сторони відповідача, суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив всі істотні обставини справи та передчасно прийняв рішення про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.
Цивільна справа № 753/4578/19 перебувала на розгляді Голосіївського районного суду м. Києва протягом 4 років. Натомість, за умовами оспорюваного договору про поділ спільного майна подружжя недійснимочевидним є те, що права позивача ніяким чином не були порушені, а навпаки відповідач відмовився від рівного поділу спільного майна та передав більшу частину майна позивачу. У той же час, позивач, зловживаючи своїм процесуальним правом на судовий захист, подала завідомо безпідставний позов, який має штучний характер.
Подача завідомо безпідставного позову за відсутності предмета спору або у спорі, що має вочевидь штучний характер, не спрямований на реальний захист прав, адже особа зловживає своїм правом на судовий захист, не маючи на меті захисту будь-якого охоронюваного законом інтересу - є зловживанням процесуальним правом. Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач заздалегідь усвідомлював безпідставність свого позову та всупереч інтересам правосуддя, а також засадам судочинства, звернувся з таким позовом. Про це можуть свідчити подальші процесуальні дії позивача та процесуальна поведінка позивача у судовому процесі, які за своєю суттю та наслідками суперечать один одному.
У даному випадку позивач зазначала, що договір про поділ спільного майна подружжя було укладено з порушеннями та відповідач незаконно отримав квартиру, що йому не належала, однак доказів щодо даної обставини матеріали справи не містять. Справа перебувала у провадженні суду з 2019 року, протягом всього періоду розгляду справи позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а крім того позивач не з`являлась в жодне судове засідання.
За такої процесуальної позиції позивача суд був позбавлений можливості з`ясувати всі істотні обставини справи, предмет доказування, а відповідач був змушений змагатись із позивачем в судовому процесі, який завідомо носив фіктивний характер у зв`язку з відсутність порушеного права та витрачати кошти на правову допомогу адвоката. Окрім підготовки документів по суті та процесуальних заяв, адвокат виїжджав у судові засідання, кількість яких складала 11.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Учасники справи та їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, позивач та третя особа причини неявки до апеляційного суду не повідомили, представник відповідача надіслала заяву про розгляд справи за відсутності скаржника за наявними у справі матеріалами, а тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою, другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом
у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України закріплено, що у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
За роз`ясненнями, викладеними в абзаці 3 пункту 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» в інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Колегія суддів зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.
Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, при повторній неявці сторін.
Саме по собі залишення судом першої інстанції позовної заяви без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України не є необґрунтованими діями позивача.
Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, які саме необґрунтовані дії позивача були нею здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяла позивач недобросовісно та пред`явила необґрунтований позов; чи систематично протидіяла правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісна позивач мала на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь її вини й чим це підтверджується.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від: 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18; Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року у справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 820/4347/17, від 18 березня 2020 року у справі № 280/5628/18.
За встановлених обставин даної справи висновок суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у компенсації витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 42 750,00 грн є правильним і таким, що відповідає вимогам закону.
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача про розподіл судових витрат на правничу допомогу, районний суд, проаналізувавши матеріали справи, процесуальну поведінку позивача та предмет позову, зробив вірний висновок, що факт звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів, а також дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання відповідною стороною своїми процесуальними правами, а тому дії позивача, направлені на судовий захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу.
Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.
Проте, звернення з позовом до суду та його подальше залишення без розгляду внаслідок другої поспіль неявки позивача в судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є її диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Для задоволення заявлених вимог відповідач повинен довести, а суд - встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Разом з цим, суд першої інстанції не встановив обставин, які давали підстави зробити висновок про те, що дії позивача є необґрунтованими, оскільки у даній цивільній справі спір навіть не розглядався по суті, а судові засідання відкладалися в силу різних причин, не пов`язаних зі зловживанням позивачем своїми процесуальними правами.
При цьому процесуальні дії позивача, спрямовані на захист її порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.
Колегія суддів не може погодитись із доводами відповідача, наведеними в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованості дій позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, тривалий час знаходження справи на розгляді суду на стадії підготовчого провадження та її не вирішення судом по суті пояснюється не діями позивача, а передачею справи із одного суду до іншого, оскарженням ухвали суду про передачу справи на розгляд іншого суду в апеляційному порядку, зміни складу суду, судові засідання не відбувались з причин відсутності судді або зайнятості судді в інших процесах, технічних причин, карантинних обмежень, а не з причин неявки  ОСОБА_2 .
Всього у справі відбулось одне підготовче засідання 19 січня 2022 року, в якому брав участь представник позивача.
02 червня 2022 року позивач не з`явилась до суду, повідомивши про причини своєї неявки суд шляхом направлення заяви засобами електронного зв`язку, а саме через знаходження на окупованій території.
Нез`явлення позивача у два поспіль судових засідання, а саме 21 березня 2023 року та 23 травня 2023 року було підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Однак, наведені обставини не свідчать ані про пред`явлення нею завідомо необґрунтованого позову, ані про зловживання своїми процесуальними правами.
ОСОБА_2 були надані докази, на підставі яких суд міг встановити виниклі між сторонами правовідносини і наявність спору. Тобто, перебування сторін в шлюбі, набуття в цей період рухомого і нерухомого майна, поділ цього майна, незгода позивача із таким поділом і його оскарження з наведенням підстав для такого оскарження і наданням відповідних доказів. 
Отже, необґрунтованість позовних вимог суд міг встановити лише після розгляду даної справи по суті, однак заявлений позов не є завідомо необґрунтованим.
Судом не було визнано позов ОСОБА_2 про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним завідомо безпідставним відповідно до положень статті 44 ЦПК України.
Тривале не вирішення судом спору по суті не залежало від дій позивача, отже вона не зловживала своїми процесуальними правами.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що стороною відповідача не наведено обставин та не надано на їх підтвердження доказів, які б дали змогу зробити висновок про необґрунтованість дій позивача у справі, що зумовили понесення відповідачем заявлених до стягнення витрат, і вказане виключає можливість для задоволення заяви про їх компенсацію із застосуванням частини п`ятої статті 142 ЦПК України.
Схожі за своїм змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі 741/1681/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 21 грудня 2020 року у справі № 484/146/16-ц та у справі № 644/7976/18.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу питання щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у справі, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статей 260, 263 ЦПК України.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у розподілі судових витрат на правничу допомогу постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що ухвала суду першої інстанції стосується тільки судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року в частині відмови у розподілі судових витрат на правничу допомогу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 жовтня 2023 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                   Т.О. Писана
 
Д.О. Таргоній