УХВАЛА
14 грудня 2023 року 
м. Київ
справа №380/8858/22
адміністративне провадження № К/990/36376/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Загороднюка А.Г., Єресько Л. О., перевіривши касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року у справі №380/8858/22 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Львівської обласної прокуратури, у якій (з врахування заяви про уточнення позовних вимог) просив:
- визнати протиправним та скасувати Наказ № 2509 від 19 листопада 2021 року "Про затвердження висновків щодо оцінювання якості роботи прокурорів Львівської обласної прокуратури" в частині затвердження негативного результату оцінювання якості роботи прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Львівську обласну прокуратуру здійснити виплату йому премії за 2021 рік, з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру";
- вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року в справі №380/8858/22, в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Львівської обласної прокуратури № 2509 від 19 листопада 2021 року "Про затвердження висновків щодо оцінювання якості роботи прокурорів Львівської обласної прокуратури" щодо затвердження негативного результату оцінювання якості роботи прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_1 скасовано та прийнято в цій частині постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ Львівської обласної прокуратури № 2509 від 19 листопада 2021 року "Про затвердження висновків щодо оцінювання якості роботи прокурорів Львівської обласної прокуратури" щодо затвердження негативного результату оцінювання якості роботи прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_1 .
У іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року в справі № 380/8858/22 залишено без змін.
30 жовтня 2023 року до Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" надійшла касаційна скарга Львівської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року.
14 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду визнано неповажними причини пропуску Львівською обласною прокуратурою строку на касаційне оскарження та залишено без руху касаційну скаргу з наданням строку для усунення виявлених недоліків касаційної скарги шляхом подання заяви із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів
27 листопада 2023 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження. 
В обґрунтування заяви про поновлення строку скаржник вказує, що вперше з касаційною скаргою Львівська обласна прокуратура звернувся в межах строку на касаційне оскарження, чим підтвердила намір на оскарження судових рішень та позицію щодо незгоди з ними. Заявник наголошує, що неодноразово звертався до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, проте ухвалами Верховного Суду від 26 червня 2023 року, від 03 серпня 2023 року, від 31 серпня 2023 року, від 10 жовтня 2023 року касаційні скарги повернуто скаржнику та роз`яснено, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду. Крім того заявник пояснив, що вперше касаційну скаргу було подано в межах строку на касаційне оскарження, а в подальшому із касаційною скаргою відповідач звертався до Верховного Суду без зайвих зволікань після отримання копій ухвал про повернення, заявник просить визнати поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження, поновити процесуальний строк та відкрити касаційне провадження.
Оцінивши наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску строку, вирішуючи заяву скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.
Суд повторно звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Першу касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури, яка надійшла до суду касаційної інстанції 05 червня 2023 року, було повернуто ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2023 року на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України як таку, що не містила належно вмотивованих підстав для касаційного оскарження. 18 липня 2023 року відповідачем повторно подано касаційну скаргу, однак ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2023 року касаційну скаргу повернуто на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 332 КАС України. 15 серпня 2023 року відповідачем втретє подано до суду касаційної інстанції скаргу, яка ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року повернута на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. 21вересня 2023 року відповідач вчетверте подав касаційну скаргу, однак ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року скаргу також було повернуто з підстав її невідповідності вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. У вказаних ухвалах роз`яснено право скаржника на повторне звернення із касаційною скаргою до суду касаційної інстанції. 
Суд звертає увагу скаржника, що в ухвалах Верховного Суду про повернення касаційної скарги скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Однак при поданні повторних касаційних скарг скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Водночас, у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник не зазначає обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність до статті 330 КАС України. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.
Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, яка оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Таким чином наведені скаржником причини пропуску строку касаційного оскарження судових рішень не дають достатніх і переконливих підстав визнання поважними причин пропуску такого строку та його поновлення.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що, вирішуючи питання поновлення строку касаційного оскарження, суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної касаційної скарги, а й з урахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків.
При цьому, суд касаційної інстанції ураховує тривалість пропущеного скаржником строку на оскарження постанови суду апеляційної інстанції та обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника. Непереборних обставин скаржником не наведено, а Судом не встановлено.
Суд уважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд приходить до висновків, що наведені у заяві скаржника обставини не можуть слугувати підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження. 
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви Львівської обласної прокуратури про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року у справі №380/8858/22.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року у справі №380/8858/22 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. 
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                В. М. Соколов          

Судді                                                                                                     А. Г. Загороднюк

                                                                                                    Л. О. Єресько