ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1878/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №700/494/23 Категорія:  301030300 	Линдюк В.С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Кобринський Володимир Олександрович;
відповідач – ОСОБА_2 ; 
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

       25.05.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку кадастровим номером 7122882800:01:000:0069, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 24.06.2004 року, серії ЧР № 125018.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташовано на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 7122882800:01:000:0069, що належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадкоємцем якої є ОСОБА_2 . 
       Позивач посилаючись на норми ст.ст. 188, 377, 380 Цивільного кодексу України ст.ст. 79-1, 120, 125, 126 Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості», а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18, та висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 04.12.2018 року № 910/18560/16, від 19.05.2020 року в справі № 127/10011/18, від 20.01.2021 року в справі № 318/1274/18, вважає, що спірна земельна ділянка має належати їй як власнику житлового будинку, який на ній розташовано.
       Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 .
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на норму ст. 1268 ЦК України, та вказує, що ОСОБА_4 прийняв спадщину у встановленому порядку, та більше того, ще й подав заяву про прийняття спадщини до нотаріуса Бедратової-Скляр Н.М., проте, суд не витребував інформацію із спадкової справи, та не переконався у дійсності довідки сільської ради про те, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 та по даний час проживав/проживає у будинку АДРЕСА_1 .
       На думку скаржника, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону та не надав повної, всебічної та об`єктивної оцінки наданим позивачем доказам.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Кобринського В.О., який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
       Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03.09.2022 року є власником житлового будинку загальною площею 53 кв.м. та господарських споруд (гаражу, 2 сараї, літня кухня, 2 погріби, огорожі, воріт та криниці) за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.09.2022 року № 308888848 (а.с.3). Право власності на вказане майно ОСОБА_1 набула в порядку спадкування за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 03.09.2022 року державним нотаріусом Другої білоцерківської державної нотаріальної контори Юрченко І.О., який зареєстровано в реєстрі за № 2-890 (а.с.4).
Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.06.2004 року серії ЧР № 125018 ОСОБА_3 є власником земельних ділянок, загальною площею 1,3466 га, яка розташована в с. Дашуківка Лисянського району Черкаської області, цільове призначення яких ведення особистого селянського господарства.
Згідно зворотної сторони даного державного акту вказано план та опис меж цих земельних ділянок та їх кадастрові номери, а саме: ділянка № НОМЕР_1 з кадастровим номером 7122882800:01:000:0068 площею 0,3745 га, ділянка № НОМЕР_2 площею 0,9721 га з кадастровим номером 7122882800:01:000:0069. Водночас чітких адрес місцезнаходження цих земельних ділянок не вказано (а.с.7)
       Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого повторно 06.04.2023 року Лисянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Звенигородському районні Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в с. Дашуківка Звенигородського району Черкаської області ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8).
Відповідно до змісту копії довідки Дашуківського старостинського округу виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 22.05.2023 року № 79 разом з ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , на день її смерті без реєстрації проживав ОСОБА_2 , який там проживає і на даний час (а.с.9).
Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 вказує, що оскільки їй належить житловий будинок загальною площею 53 кв.м. з господарськими спорудами за адресою:  АДРЕСА_1 , то вона має право на земельну ділянку, кадастровий номер 7122882800:01:000:0069,в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.
       Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261 - 1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
З матеріалів справи вбачається, що право власності на вказане майно ОСОБА_1 набула в порядку спадкування за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 03.09.2022 року державним нотаріусом Другої білоцерківської державної нотаріальної контори Юрченко І.О., який зареєстровано в реєстрі за № 2-890
Так, згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадщина складається з житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , право власності за померлим зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Виконавчим комітетом Лисянської селищної ради Черкаської області 01 серпня 2022 року, номер запису про право власності 47510427, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 261868271020 (а.с.4).
Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно змісту ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, іншу будівлю або споруду), право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Приписами ч. 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що в разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.
Відповідно до змісту ч. 7 ст. 120 ЗК України, крім іншого, вимоги ч. 1 ст. 120 ЗК України не поширюються на випадки переходу права власності на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (жилий будинок, інша будівля або споруда), у разі якщо земельна ділянка не перебувала у власності в попереднього власника об`єкта нерухомого майна (жилого будинку (крім багатоквартирного), іншої будівлі або споруди).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
При розгляді справи, суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що надані позивачем документи не підтверджують наявність в спадкодавця ОСОБА_5 права власності чи користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено належні йому за життя житловий будинок з господарськими спорудами, та вірно зазначив, що в даному випадку відсутні передумови для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 120 ЗК України.
       Положеннями ч. 3 ст. 1225 ЦК України передбачено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
       При цьому, позивачем не надано до суду жодних належних доказів, які б свідчили, що земельна ділянка з кадастровим номером 7122882800:01:000:0069 знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких можливо було б беззаперечно встановити даний факт, тобто, що саме на ній розташований житловий будинок з надвірними господарськими спорудами, власником яких є ОСОБА_1 , що і було зазначено судом першої інстанції.
       Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі.
        ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом саме до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, мотивувала позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та по даний час проживає без реєстрації ОСОБА_2 , який на думку позивача прийняв спадщину померлої.
       Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні такого майна, або вимоги кредиторів. На підставі отриманої першої заяви нотаріус заводить спадкову справу, яка підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       Водночас, суд першої інстанції вірно зазначив, що в матеріалах справи не міститься, а позивачем не надано суду доказів ні того, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрито спадкову справу, ні того, що ОСОБА_2 перебуває в родинних відносинах з померлою ОСОБА_3 та є її спадкоємцем за законом чи за заповітом, з чим і погоджується колегія суддів.
       При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт постійного проживання ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_3 на день її смерті за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації свого місця проживання, та подальше його проживання за цією ж адресою, не є свідченням у безспірному порядку того, що він є її спадкоємцем та прийняв спадщину.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що претендування ОСОБА_2 на спадщину ОСОБА_3 , як зазначено в позовній заяві, ще не зумовлює виникнення у нього прав та обов`язків щодо належного померлій спадкового майна, зокрема земельних ділянок з кадастровими номерами 7122882800:01:000:0068, 7122882800:01:000:0069, з чим і погоджується колегія суддів.
Таким чином, у разі відсутності в померлої ОСОБА_3 спадкоємців, які б прийняти спадщину, в спосіб та порядку, передбаченими ЦК України, можуть виникнути підстави для визнання спадщини відумерлою відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України.
Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, очевидним є те, що оскільки ОСОБА_2 не є власником земельної ділянки з кадастровим номером 7122882800:01:000:0069, а лише, в розумінні позивача, може претендувати на отримання її у власність шляхом спадкування після смерті ОСОБА_3 , він не може вважатися належним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами, що є підставою для відмови у їх задоволенні.
Так,  колегія суддів зазначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 30.01.2020 року в справі № 761/30025/16-ц, які зроблено з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові 17.04.2018 року в справі № 523/9076/16-ц.
       Що стосується доводів скаржника відносно того, що суд першої інстанції не витребував у встановленому порядку спадкову справу для встановлення обставин справи, колегія суддів виходиться з наступного.
       Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України  позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
       Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).
       Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
       У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
       Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано до суду будь-яких доказів стосовно спадкової справи  ОСОБА_3 , не зазначалося про неможливість отримання вказаних доказів. Клопотання щодо направлення запиту до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини про наявність спадкової справи та витребування її  копії позивачем не заявлялося.
       Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
       З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
       Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
       Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року – без змін.
       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді