Номер провадження: 22-ц/813/48/23 
Справа № 520/10090/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Назарової М.В.,
суддів:                         Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,
за участю секретаря          Лупши В.В.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року, ухваленого Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Калашнікової О.І. в приміщенні того ж суду,
за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим,

                                       в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду зазначеним позовом, який згодом уточнила та в якому просила визнати з 04 березня 2014 року припиненим договір поруки № 194546, укладений 03 квітня 2008 року між нею та ПАТ «УкрСиббанк» у якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за договором кредиту, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 03 квітня 2008 року. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим задоволено.
Визнано припиненою з 04 березня 2014 року поруку ОСОБА_1 за Договором поруки № 194546 від 03 квітня 2008 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду про наявність підстав для припинення договору поруки не відповідають обставинам справи та умовам додаткової угоди до кредитного договору, якою не вносились зміни до кредитного договору щодо збільшення процентної ставки, а лише встановлено межі можливого збільшення у разі настання передбачених договором обставин, при цьому не змінювався порядок зміни процентної ставки, передбачений договором, як і необхідність погоджувати такі зміни з поручителем, тому конкретизація відсоткових ставок договору не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя.
Також вказує на помилковість висновок суду про те, що права поручителя підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Справа перебувала в провадженні судді Апеляційного суду Одеської області Калараша А.А.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 січня 2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., Цюри Т.В.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2023 року у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_3 з посади головуючим у справі визначено суддю Кутурланову О.В., судді: Комлева О.С., Сегеда С.М.
У зв`язку з достроковим закінченням відрядженням судді Херсонського апеляційного суду ОСОБА_4 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2023 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Бездрабко В.О. та Приходько Л.А.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22 червня 2023 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А.П. та Погорєлової С. О.
У зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_5 протоком повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 жовтня 2023 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії – Заїкін А.П. та Погорєлова С. О.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 30 листопада 2023 року на підставі п.п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, визначено суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Справа призначалась до апеляційного розгляду на 08 листопада 2018 року, 17 січня 2019 року, 11 квітня 2019 року, 12 вересня 2019 року, 19 березня 2020 року, 05 листопада 2020 року, 16 вересня 2021 року, 03 лютого 2022 року, 04 серпня 2022 року, 02 березня 2023 року, 04 липня 2023 року та в останнє - на 30 листопада 2023 року о 10.45 год.
Про розгляд справи позивачка ОСОБА_1 повідомлялась апеляційним судом за адресою, зазначеною в позовній заяві ( АДРЕСА_1 ) та за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 .
В судові засідання, призначені на 08 листопада 2018 року, 12 вересня 2019 року позивачка не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 130, 183).
Про розгляд справи на 05 листопада 2020 року, 16 вересня 2021 року, 03 лютого 2022 року, 04 серпня 2022 року, 30 листопада 2023 року позивачка повідомлялась належним чином за зареєстрованою адресою ( АДРЕСА_2 ), про що свідчать повернуті до апеляційного суду судові повістки без вручення з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 197, 210, 224, 239, т. 1, а.с. 12, 13, т. 2).
Апеляційним судом встановлено, що згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 341502 від 30 листопада 2023 адресою реєстрації ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 .
Отже, до вимог п. 4 ч. 8 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідачку слід вважати належно повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.
Вказане є підставою для застосування передбачених частиною 3 статті 223 ЦПК України наслідків у вигляді розгляду справи за відсутності такого учасника справи, а відкладення може мати місце лише у разі об`єктивної неможливості розгляду справи по суті, чого по справі не встановлено.
Крім того, справа перебувала в провадженні суду з липня 2018 року, і вказана тривалість з огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не є виправданою з огляду на право іншої сторони отримати судове рішення протягом розумного строку.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким не оспорюється, що 03 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11328077000, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_2 отримала 60 000 дол. США зі сплатою 12,8 % річних. Строк дії договору до 03 квітня 2029 року.
03 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язання  ОСОБА_2  за Договором споживчого кредиту № 11328077000 між Банком і ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 194546, за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання Позичальником зобов`язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань.
Відповідно до п.10.2 Договору кредиту сторони домовились, що протягом дії цього договору Банк відповідно до умов договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі порушення Позичальником кредитної дисципліни, погіршення фінансового стану Позичальника, змін у грошово-кредитній політиці НБУ. Цим же пунктом договору визначено порядок збільшення процентної ставки: Банк не пізніше як за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки повідомляє Позичальника про встановлення нової процентної ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника. 
Позичальник ОСОБА_2 у своїх письмових поясненнях визнає, що у лютому місяці 2014 року Банк повідомив її про зміну розміру відсоткової ставки до 25,6% (тобто ставка збільшена вдвічі) з 04 березня 2014 року. 
При укладанні договору поруки сторони визначили порядок виконання цього договору (розділ 2 договору поруки). Відповідно до п. 2.1. Договору поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. Позивач доводить, що її не повідомив ні Банк ні Позичальник про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором з березня 2014 року.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та припиняючи її поруку з 04 березня 2014 року за договором поруки № 194546 від 03 квітня 2008 року, суд виходив із збільшення позикодавцем обсягу відповідальності боржника та поручителя шляхом підвищення відсоткової ставки до 25,6 % без повідомлення останніх про таке.
Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.
Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.
Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).
Підстави припинення поруки наведені у статті 559 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору.
Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема, й письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.
У разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.
Аналогічні правові висновки щодо застосування частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19), у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13-ц (провадження 61-37688сво18).
Обґрунтовуючи вимоги позову, позивачка зазначила, що Банком було в односторонньому порядку, без узгодженого в договорі поруки повідомлення про таке поручителя, підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності і що є підставою для припинення поруки з дня такого підвищення – 04 березня 2014 року.
З наданого позивачкою договору про надання споживчого кредиту, за належне виконання якого вона поручилася, вбачається як право Банку збільшити розмір процентної ставки, так і погоджений порядок такого повідомлення (п. 10.2).
В п. 2.3. Договору поруки № 194546 від 03 квітня 2008 року встановлено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови Основного договору з Боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя.
Одночасно в п. 1.3. вказаного Договору поруки сторонами погоджено, що Поручитель відповідає перед Кредитором у тому самому обсязі, що і Боржник, зі всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного Договору.
Як на доказ підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором позивачкою надано письмові пояснення боржника ОСОБА_6 , надані Київському районному суду м. Одесі, про таке (а.с. 71, т. 1).
Оскільки суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ) ч. 1 ст. 13 ЦПК України) і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України), і докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст. 77-80 ЦПК України), то колегія суддів вважає, що позивачем не виконана свого процесуального обов`язку з приводу доведення саме належними доказами своїх позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так, надані письмові пояснення відповідачки ОСОБА_2 не узгоджуються із таким належним доказом по справі як наданою також позивачкою Довідкою-розрахунком заборгованості за процентами ОСОБА_2 на 28 липня 2016 року за кредитним договором від 03 квітня 2008 року, і з якого вбачається, що 03 квітня 2014 року Банком було не збільшено відсоткову ставку за користування кредитом, а застосовано підвищену процентну ставку у розмірі 25,6000 відсотків відповідно до умов п. 10.2 Кредитного договору, коли у випадку порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього Договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за цим договором) – процентну ставку за користування кредитними коштами автоматично нараховувати в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1. Договору (12,8 річних).
Також з вказаного розрахунку вбачається, що таке застосування подвійної процентної ставки відбувалося кожного разу у разі порушення умов договору. Після чого розрахунок здійснювався за погодженими сторонами кредитного договору 12,8000 процентами річних.
Оскільки сторони є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, вказані умови погоджені сторонами кредитного договору і позивачка зобов`язалася відповідати перед позикодавцем за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, у тому разі і шляхом сплати подвійної відсоткової ставки у разі порушення позичальником взятих на себе зобов`язань щодо щомісячної сплати ануїтентних платежів (розділ 1 Договору), то суд дійшов помилкового висновку про припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя шляхом підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки без належного повідомлення Поручителя, і за що він не зобов`язався відповідати.
Отже, суд дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання поруки припиненою з підстав, визначених частиною першою статті 559 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про вказане помилкове застосування судом норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та неправильну оцінку наявних в матеріалах справи доказів, знайшли своє підтвердження протягом апеляційного перегляду справи.
Отже, наведене неправильне застосування норм матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не дослідження наявності обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Вказане скасувння судового рішення та ухвалення нового є підставою для перерозподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки за подання апеляційної скарги, яка є обґрунтованою, відповідачем ПАТ «УкрСииббанк» сплачено 3524,00 грн. Натомість, за подання позову немайнового характеру позивачка мала сплатити 640 грн (в 2017 році - 0,4 прожиткового мінімуму), вона не є споживачем банківських послуг в розумінні закону, оскільки є не позичальником, а поручителем, тому за подання апеляційної скарги Банк мав сплатити 960 грн, які підлягають стягненню з позивачки на користь Банку.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 , адреса реєстрації:  АДРЕСА_3 )  на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12, код ЄДРПОУ 09807750)судові витрати у сумі 960 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 30 листопада 2023 року.

Головуючий                                                М.В. Назарова 

Судді:                                                                Ю.П. Лозко
           
                                                                   В.В. Кострицький